БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16400, м. Борзна, Чернігівської обл., вул. Незалежності, буд. 4 тел.: 0 (4653) 3-50-01
Справа №730/1643/25 
Провадження № 2/730/38/2026
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2026 р.  м. Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді Ріхтера В.В.,
з участю секретаря судового засідання Магомедової О.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача – адвоката Лук`яненко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Борзнянська міська рада Ніжинського району Чернігівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Борзнянського районного суд Чернігівської області (далі – суд) з даним позовом до ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 , відповідач), в якому просила: зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належною їй присадибною земельною ділянкою площею 0,2500 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 , який є власником суміжної земельної ділянки, відновити межі земельної ділянки згідно з проектною документацією щодо відведення земельної ділянки у власність та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; зобов`язати ОСОБА_2 , який є власником суміжної земельної ділянки, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих на межі туалету, змивної ями та компосту.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем є суміжними сусідами. За невідомих їй причин відстань між її будинком та сітчастим парканом з боку ОСОБА_2 суттєво зменшилась. Крім того, відповідач без узгодження побудував на межі туалет, змивну яму та компостну яму. 
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.
Третя особа представника в судове засідання не направила, просила розглянута справу без участі представника.
Суд у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка площею 0,25 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, станом на 2025 рік площа земельної ділянки не змінювалася.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дітям відповідача) на праві власності належать земельна ділянка площею 0,1748 га та житловий будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказані обставини сторонами визнаються та не оспорюються.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що, будучи землеміром, на виконання замовлення ОСОБА_1 вчинив обміри земельної ділянки, підготував кадастровий план її земельної ділянки та відомість про встановлені межі. Все було викладено у підготовлених ним документах, а ОСОБА_1 з ними була ознайомлена під підпис. Акцентує увагу суду, що жодних заперечень чи зауважень від неї не надходило, вона ознайомилися з документами та поставила свій підпис. У подальшому також жодних скарг чи чогось подібного не було. Якщо позивач з чимось не погоджується, то про це треба зазначити чи сказати. Позивач і зараз не позбавлена можливості знову переміряти свою ділянку, але для цього необхідно вчинити якісь активні дії, звернутися до землеміра. Станом на час допиту свідка в суді позивач до нього з приводу замірів ділянки не зверталася.
Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 4 ст. 12 ЦПК передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.
Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Як убачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та, з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).
Таким чином суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.
При цьому, статтею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.
З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.
Як було зазначено вище, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
У даній справі позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось.
Звертаючись до суду з позовом, позивач визначив як відповідача ОСОБА_2 .
Разом із цим, у даній справі, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, у нього відсутня належна цивільна процесуальна правоздатність, оскільки суміжна земельна ділянка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дітям відповідача), про що, як зазначила в судовому засіданні позивач, остання знала.
Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
 
З аналізу положень ст. 13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства).
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача. 
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Таким чином, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц).
Аналогічні за смислом висновки містяться у постановах ВС від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 згідно яких незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).
Водночас позивач всупереч вимогам ч.ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії.
Зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до неналежного відповідача у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.
У цій справі суд окремо хоче звернути на процесуальну поведінку позивача.
На виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК суд неодноразово роз`яснював позивачу її процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяв позивачу, як учаснику судового процесу, в реалізації нею прав, передбачених кодексом. Вказане, в тому числі, знайшло своє відображення й у процесуальних рішеннях суду: ухвалах підготовчого засідання, ухвалах про призначення експертиз.
З урахуванням позовних вимог, предмета та підстав позову, змісту клопотань, суд не одноразово роз`яснював позивачу її право/можливість звернутися до юриста чи адвоката для отримання консультації правового характеру, роз`яснень чинних норм законодавства, узгодження позиції у справі, однак, позиція позивача зводилася до того, що остання належно обізнана з нормами права, оскільки сама має вищу юридичну освіту та працювала у Службі безпеки України. Ба більше, всі її дії узгоджені з адвокатом з яким вона консультується, але він її просто не представляє в судовому засіданні. Позивач наполягала на тому, що вона буде виконувати вказівки свого адвоката. А тому, з боку позивача, відповідні роз`яснення суду сприймалися критично та позивач наполягала на тому, щоб суд вчиняв саме так, як нею було узгоджено з адвокатом, через що, в тому числі, ухвали суду про призначення експертиз поверталися без виконання.
Загалом, на думку позивача, судове засідання має проходити у формі бесіди з учасниками, без відповідних стадій судового процесу та суд, якщо має питання, має самостійно їх вирішити, щоб задовольнити позов позивача.
Однак, ЄСПЛ неодноразово вказував, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19). 
Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що саме позивач створювала процесуальний хаос у справі, не витримуючи стадій процесу, намагалася перевести розгляд справи у русло бесіди. Саме через дії позивача справа розглянута із порушенням строків, оскільки позивачем створювалася у справі штучна тяганина, заявлялися невмотивовані клопотання, в тому числі з порушенням стадій заявлення відповідних клопотань, а також клопотання про відкладення справи.
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.10.2003 «Трух проти України», від 08.11.2005 «Смірнов проти України», від 26.04.2007 «Шевченко проти України», відповідно до яких, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Також, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
На виконання вказаних норм та рішень, судом роз`яснювалися позивачу правила розгляду справи, відповідні стадії розгляду справи для заявлення певних клопотань чи вчинення певних дій, необхідність вчинення тих чи інших дій, однак позивач цих роз`яснень не «чула», весь час повертаючись до питань та обговорень не властивим певним стадіям процесу, а також вирішення питань, що не стосувалися предмету розгляду справи та виходили за межі позовних вимог.
Водночас, суд, в черговий раз, уважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача, а також, перед подачею нового позову, необхідність проведення консультацій з адвокатом та узгодження відповідної позиції у справі. 
Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Борзнянська міська рада Ніжинського району Чернігівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення складено 20.05.2026 року.

Суддя Ріхтер В.В.