ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/402/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л. М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу 
за позовом: Приватного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго",
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, 
про стягнення 196660,64 грн

встановив: Приватне акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про стягнення 196660,64 грн, з яких 196093,15 грн – боргу за надання послуг з розподілу електричної енергії та 567,49 грн – боргу за перетікання реактивної електроенергії.
Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.
Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 31.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі; відповідно до приписів ст. 252 ГПК України, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та запропонував сторонам у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подати заяву з відповідним обґрунтуванням своїх заперечень.
Позиція позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 2502498 від 03.10.2024 щодо оплати за надання послуг з розподілу електричної енергії за грудень 2025, а також щодо оплати за надання послуг з перетікання реактивної електричної енергії за розрахунковий період грудень 2025, внаслідок чого у відповідача утворився борг станом на 23.03.2026 в сумі 196660,64 грн з яких:
- 196093,15 грн – борг за надання послуг з розподілу електричної енергії;
- 567,49 грн – борг за перетікання реактивної електроенергії.
У відповіді на відзив просить суд закрити провадження у справі №909/402/26 в частині стягнення боргу за послуги з перетікання реактивної електроенергії в сумі 567,49 грн у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з оплатою боргу за послуги з перетікання реактивної електроенергії в сумі 567,49 грн.
Також позивачем заявлено до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.
Позиція відповідача.
Відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позов зазначає, що що ні Акт від 31.12.2025 про прийняття-передавання послуги з розподілу електроенергії за грудень 2025 на суму 196093,15 грн, ні Акт від 31.12.2025 про прийняття-передавання наданої послуги з перетікання реактивної електроенергії у грудні 2025 на суму 567,49 грн не містять підпису та печатки Споживача, можна зробити висновок, що вказані документи не можуть бути використані для бухгалтерського обліку господарських операцій, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі.
З Акту від 31.12.2025 про прийняття-передавання послуги з розподілу електроенергії за грудень 2025 р. вбачається, що сума акту складає 293548,10 грн.
В той же час позивачем за вказаним актом заявлено про стягнення заборгованості в розмірі 196093,15 грн. Вказаний факт свідчить про часткову оплату вказаного акту позивачем. Але позивачем не надано до матеріалів справи доказів часткової оплати відповідачем (Споживачем за договором) послуг з розподіленої електричної енергії у поточному періоді (грудні 2025 року). Виходячи з викладеного з доданих до позову документів неможливо встановити реальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за послуги з розподіленої електричної енергії за Договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №2502498 від 03.10.2024.
В силу приписів бюджетного законодавства у відповідача, як у розпорядника бюджетних коштів, була відсутня законна можливість зареєструвати в органах казначейства бюджетне зобов`язання за грудень 2025 року в січні 2026 року, адже з 1 січня 2026 року розпочався новий бюджетний рік.
Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, заявлених позивачем у справі № 909/402/26, до співмірного та обґрунтованого розміру – 2000,00 грн.
Обставини справи, дослідження доказів.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.
Між Приватним акціонерним товариством «Прикарпаттяобленерго» (далі – Оператор системи розподілу, ОСР) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної Гвардії України, (далі – Споживач, ВЧ НОМЕР_1 ) було укладено Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 2502498 від 03.10.2024 (далі – Договір).
Відповідно до заяви приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (додаток до договору № 2502498 від 03.10.2024) об`єкт розподілу електроенергії: майновий комплекс.
Відповідно до 2.1 цього Договору оператор системи розподілу надає Споживачу послуги з розподілу електричної енергії, параметри якості якої відповідають показникам, визначеним Кодексом системи передачі за об`єктом, технічні параметри якого фіксуються в Паспорті точки розподілу за об`єктом споживача, який є Додатком 2 до цього договору, та в особовому рахунку Споживача, облікових базах даних Оператора системи розподілу.
Відповідно до 2.3 Договору Споживач оплачує за розподіл електричної енергії згідно з умовами глави 5 цього Договору та інші послуги Оператора системи розподілу згідно Додатку 4 "Порядок розрахунків".
Відповідно до п.1 Додатку 4 до Договору № 2502498 розрахунки непобутового Споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який становить календарний місяць.
Відповідно до п.4 Додатку 4 до цього Договору оплата послуг, наданих Оператором системи розподілу здійснюється за тарифами, які встановлюються Регулятором відповідно до затвердженої ним методики. Розрахунки за надання послуг з розподілу електричної енергії проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок ОСР.
За підсумками розрахункового періоду Оператор системи розподілу оформляє та надає (направляє) Споживачу Акт про прийняття-передавання наданої послуги з розподілу електричної енергії та рахунок за розподіл електричної енергії.
Споживач проводить остаточний розрахунок за розподіл електричної енергії протягом 5 операційних днів з моменту отримання рахунку.
Відповідно до п.5 Додатку 4 до цього Договору за підсумками розрахункового періоду Оператор системи розподілу оформляє та надає (направляє) Споживачу Акт про прийняття-передавання наданої послуги з компенсації перетікань реактивної електричної енергії та рахунок за послуги з компенсації перетікань реактивної електричної енергії відповідно до Додатку 10 Договору «Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікань реактивної електричної енергії». Термін оплати рахунків за надання послуг з компенсації перетікань реактивної електричної енергії не має перевищувати 5 операційних днів з дня отримання (формування) рахунків споживачем.
Відповідно до п.6 Додатку 4 до Договору № 2502498, встановлено обов`язок Споживача повернути у п`ятиденний термін підписаний Акт про прийняття-передавання наданої послуги з розподілу електричної енергії. При цьому визначено, що у разі не повернення підписаного акту та відсутності заперечень, такий Акт про прийняття-передавання наданої послуги з розподілу електричної енергії вважається підтвердженим.
За розрахунковий період грудня 2025 року АТ «Прикарпаттяобленерго» у відповідності до умов договору, надало ВЧ НОМЕР_1 послуги з розподілу електричної енергії, що підтверджується актами про прийняття-передавання послуги з розподілу електроенергії та рахунками за послуги з розподілу електричної енергії.
Зокрема, згідно Акту від 31.12.2025 про прийняття-передавання послуги з розподілу електроенергії за грудень 2025 та рахунку від 31.12.2025 за послуги з розподілу електричної енергії у грудні 2025 АТ «Прикарпаттяобленерго» надало послугу на суму 196093,15 грн.
Крім того, згідно Акту від 31.12.2025 про прийняття-передавання наданої послуги з перетікання реактивної електроенергії у грудні 2025 та рахунку від 31.12.2025 за перетікання реактивної електричної енергії у грудні 2025 АТ «Прикарпаттяобленерго» надало послугу на 567,49 грн.
Свої, зобов`язання щодо оплати за надання послуг з розподілу електричної енергії за грудень 2025 на загальну суму 196093,15 грн відповідач не виконув.
Також, відповідач не виконує зобов`язання щодо оплати за надання послуг з перетікання реактивної електричної енергії за розрахунковий період грудень 2025 на суму 567,49 грн.
Станом на 23.03.2026 загальна сума позовних вимог становить 196660,64 грн з яких: 196093,15 грн – борг за надання послуг з розподілу електричної енергії; 567,49 грн – борг за перетікання реактивної електроенергії.
У відповіді на відзив позивач повідомив суд про зарахування на рахунок АТ «Прикарпаттяобленерго» 25.03.2026 (після подання позовної заяви) боргу за послуги з перетікання реактивної електроенергії в сумі 567,49 грн, сплачених відповідачем. Тому, просить суд закрити провадження у справі №909/402/26 в частині стягнення боргу за послуги з перетікання реактивної електроенергії в сумі 567,49 грн у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з оплатою боргу за послуги з перетікання реактивної електроенергії в сумі 567,49 грн.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення. Висновок суду.
В силу ст. 11, 202 ЦК України між сторонами у справі виникли зобов`язальні відносини.
Згідно із приписами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Згідно із ст. 46 Закону України "Про ринок електричної енергії", договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (НКРЕКП).
Пунктом 1.2.4. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.18 № 312 (далі ПРРЕЕ) встановлено, що Договір споживача з оператором системи укладається з кожним споживачем, електроустановки якого приєднані на території діяльності оператора системи. При цьому договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії розробляється оператором системи розподілу на підставі додатка 3 до ПРРЕЕ.
Відповідно до п. 2.1.4. ПРРЕЕ, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за ініціативою споживача або оператора системи відповідно до визначених ПРРЕЕ випадків, як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднанням до розробленого оператором системи розподілу договору на умовах складеного оператором системи розподілу паспорта точки розподілу.
Відповідно до положень ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Судом встановлено, що порушуючи умови договору, відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за надання послуг з розподілу електроенергії за грудень 2025 та рахунку від 31.12.2025 за послуги з розподілу електричної енергії у грудні 2025 АТ «Прикарпаттяобленерго» в сумі 196093,15 грн.
Щодо заперечень відповідача про не підписання акту, слід зазначити, що відповідно до п.6 Додатку 4 до Договору № 2502498, встановлено обов`язок Споживача повернути у п`ятиденний термін підписаний Акт про прийняття-передавання наданої послуги з розподілу електричної енергії. При цьому визначено, що у разі не повернення підписаного акту та відсутності заперечень, такий Акт про прийняття-передавання наданої послуги з розподілу електричної енергії вважається підтвердженим.
Враховуючи, що від відповідача не надходило жодних заперечень щодо акту про прийняття-передавання наданої послуги з розподілу електричної енергії, він вважається підтвердженим.
Відповідач доказів належного виконання зобов`язання з оплати за послуги з розподілу електричної енергії у грудні 2025 не надав, заявлені позовні вимоги не спростував.
Отже, позовні вимоги про стягнення 196093,15 грн боргу за послуги з розподілу електричної енергії у грудні 2025 року надані позивачем, є обґрунтованими.
Згідно матеріалів справи, після відкриття провадження у справі відповідачем сплачено 567,49 грн боргу за послуги з перетікання реактивної електроенергії.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору можливе лише в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи, і між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Враховуючи те, що предмет спору існував на момент відкриття провадження у справі та припинив існування в процесі її розгляду, провадження у справі в частині стягнення коштів у сумі 567,49 грн необхідно закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.
При цьому, суд роз`яснює, що відповідно до частини 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.
Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (п.8.2 постанови Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №908/1879/17).
Суд також звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).
Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. 
Відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих та досліджених у ході розгляду даної справи, враховуючи їх вірогідність та взаємозв`язок, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 196093,15 грн боргу за послуги з розподілу електричної енергії у грудні 2025 року. В частині стягнення 567,49 грн слід закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Судові витрати.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено Главою 8 Розділу I ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 9 ст.129 ГПК України передбачено, зокрема, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Враховуючи положення частини 9 ст.129 ГПК України судом витрат по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Позивачем заявлено до стягнення 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявником надано:
- договір про надання професійної правничої допомоги №2026/45 від 05.01.2026;
- акт від 23.03.2026 приймання-передачі за договором про надання професійної правничої допомоги №2026/45 від 05.01.2026 на суму 15000 грн;
- платіжна інструкція №V65318/1 від 27.03.2026 на суму 15000 грн.
При дослідженні зазначених вище доказів судом встановлено, що 05.01.2026 між ПрАТ «Прикарпаттяобленерго» та адвокатом Дмитруком Олегом Івановичем укладено договір про надання професійної правничої допомоги №2026/45.
Згідно п. 1.1. договору, Адвокат зобов`язується надавати Клієнту необхідну професійну правничу допомогу під час цивільного, господарського, адміністративного та кримінального провадження, пов`язаного з діяльністю Клієнта та його посадових осіб.
Відповідно до п. 4.2. договору, сторони погодили, що винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги Клієнту у судових справах обчислюється у фіксованому розмірі та зазначається в Актах приймання-передачі наданих послуг.
Згідно п. 4.4. договору, розмір, вартість та порядок розрахунків за надані Адвокатом послуги відповідно до умов цього Договору підтверджується погодженими сторонами Актами приймання-передачі наданих послуг. Клієнт перераховує Адвокату кошти згідно суми, обумовленої в Акті приймання-передачі наданих послуг.
Згідно акту від 23.03.2026 приймання-передачі за договором про надання професійної правничої допомоги, адвокат надав, а клієнт отримав професійну правничу допомогу у даній справі послугу: «Підготовка позовної заяви», ціна послуги – 15000,00 грн.
Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).
Також, як відзначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.12.2020 по справі № 640/18402/19, гонорар адвоката може бути погодинний або фіксований. Останній є більш зручним не лише для клієнтів (дає можливість чітко розрахувати суму витрат на суд), але й для цілей відшкодування витрат на його оплату. Розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача. Тому в цьому випадку подавати опис робіт, виконаних адвокатом, не обов`язково.
Виходячи з умов договору, сторонами у договорі про надання правничої допомоги встановлено фіксований розмір гонорару адвоката.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно вимог ч. 8 ст. 129 ГПК розмір судових втрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідачем подано до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, в якому зазначає, що сума заявлених витрат на послуги адвоката становить 15000 грн, що становить майже 8 (вісім) % від ціни позову, що є неспівмірним та завищеним співвідношенням враховуючи незначну складність даної справи для адвоката на стадії підготовки позовної заяви для подачі її до суду. Також зазначає, що час, обсяг та вартість послуг адвоката не доведені позивачем, адже позивач не надав деталізований перелік (опис) виконаних робіт, тривалість кожної дії, що є обов`язковим згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України.
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 ).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (висновки викладені у постановах від 07.11.2019 Верховного Суду у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19).
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи, такі витрати на правову допомогу були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а також чи була їх сума обґрунтованою.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн не відповідають в повній мірі встановленим критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.
При визначені розміру витрат сторін на професійну правничу допомогу суд взяв до уваги ту обставину, що спір у цій справі є спором незначної складності, розглядався в порядку спрощеного позовного провадження, не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом. Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Великої кількості законів та підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом, і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.
З огляду на подані позивачем докази щодо характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, з урахуванням положень наведених норм, сталої судової практики суду щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та фактичних обставин справи, керуючись, у тому числі такими критеріями як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також, ураховуючи критерій розумності, необхідності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що у цьому випадку обґрунтованими є витрати позивача на правничу допомогу у сумі 10000 грн. В решті заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. 
Враховуючи положення частини 9 ст.129 ГПК України судом витрат на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача в повному обсязі.
Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76, 77 ГПК встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Керуючись статтями 73, 74, 76-80, 129, 232, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ: 

задовольнити частково позов Приватного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго" до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про стягнення 196660,64 грн.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго", 76014, м. Івано-Франківськ, вул. Індустріальна, 34 (ідентифікаційний код 00131564) 196093 (сто дев`яносто шість тисяч дев`яносто три) грн 15 коп. боргу, 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. судового збору 10000 (десять тисяч) грн витрат на професійну правову допомогу.
В частині стягнення 567,49 грн закрити провадження у справі.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення підписано 29.06.2026.

Суддя Неверовська Л.М.