Справа № 344/6072/26 
Провадження № 22-ц/4808/932/26 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Василишин Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Римарука Юрія Ігоровича на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2026 року, постановлену судом у складі головуючої судді Кіндратишин Л.Р. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 01 квітня 2026 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передав за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Не погоджуючись із такою ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Римарук Ю.І. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, оскільки вважає, що вказана ухвала с безпідставною та необґрунтованою, а цивільний позов про розірвання шлюбу поданий до Івано-Франківського міського суду за належною територіальною юрисдикцією. Вказує, що судом першої інстанції в оскарженій ухвалі зазначено про відсутність належних доказів існування обставин, які зазначені у ч. 2 ст. 28 ЦПК України. Крім того в ухвалі вказано, що відповідно до відповіді №2535652 від 31.03.2026 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери довідки ВПО щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні. Однак апелянт вказує, що у застосунку «Дія» у позивача ОСОБА_1 наявна чинна довідка переселенця (довідка внутрішньо переміщеної особи) № 2615-7500080383, видана 19.04.2022 року Департаментом соцполітики ВК Івано-Франківської міської ради про те, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином вказана інформація наявна у Єдиній інформаційній системі соціальної сфери та мала бути використана судом першої інстанції при встановленні відповідності територіальної юрисдикції, вказаної у позові ОСОБА_1 , і такий пробіл не є виною позивачки. Разом із матір`ю також проживає малолітній син ОСОБА_3 16.07.2020 року. Щодо наявності у відповідача довідки ВПО позивачу невідомо, однак сторони працюють у Головному управлінні Національної поліції в Івано- Франківській області, на підтвердження чого надані відповідні довідки від 06.04.2026 вих. № 266 та вих. № 267. Вказане свідчить, що відповідач проживає та працює у м. Івано-Франківську без зареєстрованого місця проживання.
Враховуючи, що фактичним місцем проживання сторін є м. Івано-Франківськ, де обоє живуть та працюють, то дана справа підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області, а направлення справи для розгляду Києво-Святошинським районним судом Київської області створить додаткові необґрунтовані перешкоди обом сторонам для участі у розгляді справи за позовом про розірвання шлюбу.
Просить ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2026 року у справі № 344/6072/26 скасувати, справу направити для продовження розгляду до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9 (передача справи на розгляд іншого суду), 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (частина 13 статті 7 ЦПК України).
Згідно з положеннями ч. 1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи судом установлено, що згідно з відповіді №2535581 від 31.03.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру, яку сформовано засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитомсуду, відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано: АДРЕСА_2 .
Станом на 31.03.2026 інформація про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери довідки ВПО щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня.
Згідно з інформацією від 31.03.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру, яку сформовано засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом, відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : реєстрація по АДРЕСА_2 .
Інформація про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери довідки ВПО щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 31.03.20206 року відсутня.

Передаючи справу за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, суд першої інстанції встановив, що зареєстрованим місцем проживання позивача та відповідача, не є територією, на яку поширюється юрисдикція Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на таке.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто реалізація конституційного права на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Норми ЦПК України передбачають процесуальний порядок звернення особи до суду і є спеціальними. Глава 2 ЦПК України регламентує територіальну юрисдикцію (підсудність) спорів, і її положення не допускають виключень.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04). Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, частиною 1 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Із положень частини 3 статті 175 ЦПК України слідує, що позовна заява повинна містити, зокрема, ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).
Відповідно до частини 6 статті 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (частина 8 статті 187 ЦПК України).
Зі змісту частини 9 статті 187 ЦПК України вбачається, що суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, у випадку, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду.
Таким чином процесуальний закон визначає територіальну юрисдикцію цивільної справи виходячи із зареєстрованого місця проживання чи перебування фізичної особи (відповідача), якщо інше не передбачено правилами альтернативної чи виключної підсудності.
Правила альтернативної чи виключної підсудності застосовуються до спорів, перелік яких визначений процесуальним законом.
Якщо суд встановить, що позовна заява подана з порушенням правил територіальної юрисдикції, то він зобов`язаний передати справу на розгляд іншого суду, якому підсудна ця справа.
У справі, яка переглядається, установлено, що у позовній заяві позивачем зазначено місце проживання сторін  АДРЕСА_3 . 
Суд здійснив запит даних щодо сторін з Єдиного державного демографічного реєстру і з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери стосовно ВПО. Такі дані на час прийняття судом оскарженої ухвали були відсутні у системі. 
Тому суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність передачі матеріалів справи для розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області за підсудністю.
При цьому матеріали справи не містять відомостей про виконання судом першої інстанції вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України щодо звернення до відповідного органу реєстрації з метою отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача для визначення підсудності цієї справи.
Беручи до уваги, що в Єдиній інформаційній системі соціальної сфери відомості про внутрішньо переміщені особи відсутні, і з урахуванням того, що вказана у позовній заяві адреса проживання сторін не збігається з адресою реєстрації, отриманої з Єдиного державного демографічного реєстру, суд першої інстанції для отримання відповідної інформації повинен був виконати вимоги ч. 6 ст. 187 ЦПК України.
З долученого до апеляційної скарги скриншоту із застосунку «Дія» у позивача ОСОБА_1 вбачається наявна чинна довідка переселенця (довідка ВПО) № 2615-7500080383, видана 19.04.2022 року Департаментом соцполітики ВК Івано-Франківської міської ради про те, що вона фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 . До того ж представник апелянта вказав, що разом із матір`ю проживає малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того з долучених довідок від 06.04.2026 року вих. № 266 та вих. № 267 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працюють у Головному управлінні Національної поліції в Івано-Франківській області.
Колегія суддів вважає, що постановляючи ухвалу про передачу матеріалів справи для розгляду за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Києво-Святошинського районного суду Київської області, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про те, що справа не підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно положень ч.1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Разом із цим, згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Зазначені норми вказують на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на певний період. Положеннями ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зазначену довідку віднесено до документів, що підтверджують місце проживання особи.
Відповідно до Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого Постановою КМУ № 646 від 22.09.2016 база даних - автоматизований банк відомостей, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які є внутрішньо переміщеними.
Власником бази даних та виключних майнових прав інтелектуальної власності на її програмне забезпечення є держава в особі Мінсоцполітики. Володільцем інформації, що обробляється в базі даних, є Мінсоцполітики (п. 1).
Адміністратор бази даних забезпечує організацію контролю за доступом до бази даних і проводить аналіз внесеної до неї інформації про внутрішньо переміщених осіб (п. 8).
Одержувати інформацію з бази даних мають право Мінфін, Мінреінтеграції, Мін`юст, Міноборони, інші центральні органи виконавчої влади, Державне бюро розслідувань, Пенсійний фонд України та його територіальні органи, Державний центр зайнятості, Центр зайнятості Автономної Республіки Крим, обласні, Київський і Севастопольський міські центри зайнятості та їх філії, міські, районні та міськрайонні центри зайнятості, ДСА, органи державної виконавчої служби та приватні виконавці, уповноважені органи з питань пробації з метою запровадження електронної взаємодії шляхом інформаційного обміну з дотриманням вимог Законів України Про інформацію і Про захистперсональних даних (п. 9).
Особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи можуть звертатися з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування. Таким чином, якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО (внутрішньо переміщена особа), то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.
Отже, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування відповідача при визначені підсудності розгляду справ за ч. 1ст. 27 ЦПК України.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі №607/5535/22 (провадження №61-17499св23).
Дотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) у такому випадку вимагає отримання у Міністерства соціальної політики України актуальної інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, адже запроваджені законодавцем заходи спрямовані на те, щоб належно встановити місце проживання учасника справи та й повідомити про перебування спору на вирішенні суду з метою забезпечення їх участі у відправленні правосуддя.
Оскільки, судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано дані актуальної реєстрації місця проживання, висновок про передачу справи на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області є передчасним.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню, а справа підлягає направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Статтею 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Римарука Юрія Ігоровича задовольнити.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 14 травня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
Л.В. Василишин