ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2026  м.Дніпро Справа № 904/3024/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 (суддя: Ліпинський О.В.) у справі № 904/3024/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» (49040, місто Дніпро, провулок Джинчарадзе, будинок 8; ідентифікаційний код юридичної особи 32349901)
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» (50029, Україна, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, буд. 5; ідентифікаційний код юридичної особи 00191329)
про стягнення заборгованості у розмірі 77 137,80 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» про стягнення заборгованості у розмірі 77 137,80 грн, з яких 48 000,00 грн основного боргу, 24 443,01 грн інфляційних втрат, 4 694,79 грн 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 1280 від 08.07.2021 року в частині оплати за виконані роботи з проведення обстеження стану охорони праці та безпеки промислового виробництва. Позивач зазначав, що на виконання умов договору ним було виконано роботи, що підтверджується Актом здачі-прийняття послуг № 1 від 24.12.2021 року на суму 48 000,00 грн, підписаним замовником без зауважень. Строк оплати відповідно до п. 3.2 Договору настав до 22.02.2022 року включно, проте відповідач оплату не здійснив.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» (50029, Україна, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, буд. 5, код ЄДРПОУ 00191329) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» (49040, місто Дніпро, пров. Джинчарадзе, будинок 8, код ЄДРПОУ 32349901) 48 000,00 грн основного боргу, 24 443,01 грн інфляційних втрат, 4 694,79 грн 3 % річних, 3 028,00 грн витрат зі сплати судового збору, 13 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що 08.07.2021 року між сторонами укладено договір № 1280, за умовами якого відповідач (замовник) доручив, а позивач (виконавець) зобов`язався виконати роботи з проведення обстеження стану охорони праці та безпеки промислового виробництва ПрАТ «СУХА БАЛКА». Загальна вартість робіт за договором становила 48 000,00 грн з ПДВ. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання, що підтверджується Актом здачі-прийняття послуг № 1 від 24.12.2021 року, підписаним замовником без зауважень. Крім того, позивач склав та зареєстрував податкову накладну та виставив відповідачу для оплати рахунок № 1012-21-ЕК від 24.12.2021 року. З урахуванням умов п. 3.2 Договору відповідач мав здійснити оплату в строк до 22.02.2022 року включно, проте цього не зробив.
Суд першої інстанції визнав безпідставними заперечення відповідача щодо ненадання позивачем рахунку-фактури, зазначивши, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора згідно зі ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку оплатити надані послуги та не виключає відповідальність боржника за порушення цього зобов`язання.
Посилання відповідача на дію форс-мажору як підстави для звільнення від сплати відсотків річних та інфляційних втрат суд також не прийняв до уваги, зазначивши, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, а нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, з посиланням на постанову Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Приватне акціонерне товариство «СУХА БАЛКА» (апелянт) подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 у справі № 904/3024/25, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» відмовити, а судові витрати покласти на позивача.
Рішення оскаржується в повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

ПрАТ «СУХА БАЛКА» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим, безпідставним, прийнятим після неповного дослідження обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Апелянт зазначає, що відповідно до п. 3.2 Договору оплата за виконані роботи здійснюється замовником за фактом виконання робіт протягом 60 календарних днів після підписання замовником Акту приймання-передачі виконаних робіт, надання виконавцем оригіналу рахунку-фактури та при умові складання і реєстрації виконавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної. Таким чином, на думку апелянта, наявність повного пакету документів, що їх має надати позивач, є обов`язковою передумовою здійснення відповідачем розрахунків за Договором. У випадку невиконання цього обов`язку позивачем у відповідача не настає обов`язок здійснювати оплату, а три проценти річних за користування чужими грошовими коштами та індекс інфляції не нараховуються та не сплачуються відповідачем.
Апелянт стверджує, що позивач не додав до позовної заяви доказів надання відповідачу повного пакету документів, передбачених положеннями Договору, зокрема рахунків-фактури, що є передумовою здійснення відповідачем оплати. Відтак, на думку апелянта, позивач не надав суду доказів виникнення у відповідача обов`язку здійснення оплати за Договором. Апелянт посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 73, 74, 76, 77, 78, 80 ГПК України щодо належності, допустимості та достовірності доказів, а також обов`язку позивача подати докази разом з позовною заявою.
Апелянт також зазначає, що оскільки у відповідача не настав обов`язок здійснити оплату за Договором внаслідок прострочення позивача, то нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за вказаний у позовній заяві період є необґрунтованим та неправомірним. Апелянт посилається на ч. 4 ст. 612 ЦК України, згідно з якою прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Крім того, апелянт посилається на п.п. 8.1– 8.3 Договору, відповідно до яких сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань у разі виникнення форс-мажорних обставин, а строк виконання зобов`язань відповідно відсувається на час дії таких обставин. Апелянт зазначає, що 28.02.2022 року листом №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини у зв`язку з введенням воєнного стану, які фактично тривають з 24.02.2022 року і по теперішній час.
Підсумовуючи, апелянт вважає, що відповідачем не були порушені жодні права та/або законні інтереси позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів є безпідставними, то і вимога позивача щодо стягнення судових витрат у розмірі 3028,00 грн сплаченого судового збору та 13 000,00 грн витрат на правову допомогу також не підлягає задоволенню. Оскаржуване рішення, на думку апелянта, прийнято з порушенням ст.ст. 11, 525, 526, 610, 612, 625, 629 ЦК України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 218 ГК України; ст.ст. 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 80, 236 ГПК України.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» та вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 року — законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, посилаючись на наступне:
Позивач зазначає, що факт виконання робіт підтверджений належним чином. 08.07.2021 року між сторонами було укладено Договір № 1280 на виконання робіт з обстеження стану охорони праці. Позивач належним чином виконав усі взяті на себе зобов`язання, що підтверджується Актом здачі-прийняття послуг № 1 від 24.12.2021 року на суму 48 000,00 грн, який підписаний відповідачем (замовником) без жодних зауважень, що відповідно до умов Договору підтверджує виконання робіт у повному обсязі. Згідно з п. 3.2 Договору оплата мала бути здійснена протягом 60 календарних днів після підписання Акту, тобто строк оплати настав до 22.02.2022 року включно. Відповідач отримані послуги у визначений Договором строк не оплатив, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 48 000,00 грн.
Щодо доводів апелянта про ненадання документів позивач зазначає, що цей аргумент є хибним. Господарський суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, чітко встановив, що позивач на суму наданих послуг склав та зареєстрував податкову накладну, а також виставив відповідачу для оплати рахунок № 1012-21-ЕК від 24.12.2021 року. Таким чином, позивач виконав усі обов`язкові передумови, необхідні для здійснення відповідачем оплати, передбачені п. 3.2 Договору, а саме: підписання замовником Акту приймання-передачі виконаних робіт; надання виконавцем оригіналу рахунку-фактури; складання і реєстрація виконавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної. Твердження апелянта про ненадання повного пакету документів було спростовано судом першої інстанції на підставі наявних доказів.
Щодо правомірності стягнення 3 % річних та інфляційних втрат позивач зазначає, що оскільки відповідач порушив строк виконання грошового зобов`язання, він має нести відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. Стягнуті судом 3 % річних (4 694,79 грн) та інфляційні втрати (24 443,01 грн) є законними видами відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання і були правильно нараховані та стягнуті судом першої інстанції. Доводи апелянта про те, що санкції не застосовуються через нібито ненадання документів, є невірними, оскільки судом встановлено факт надання всіх необхідних документів.
Позивач також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.08.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/3024/25.
27.08.2025 матеріали справи № 904/3024/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.09.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 у справі № 904/3024/25 залишено без руху та надано скаржнику строк на усунення недоліків визначених вказаною ухвалою суду.
На виконання вказаної ухвали суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом документів. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 у справі № 904/3024/25, для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» було подано заяву про долучення доказів понесених витрат на правову допомогу, в якій позивач просить долучити до матеріалів справи копію рахунку від 13.10.2025 року та копію платіжної інструкції № 1680 від 14.10.2025 року у сумі 3 000,00 грн за підготовку відзиву на апеляційну скаргу у справі № 904/3024/25, а також стягнути зазначену суму витрат на правову допомогу з Приватного акціонерного товариства «СУХА БАЛКА».

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

08.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» (виконавцем) та Приватним акціонерним товариством «СУХА БАЛКА» (замовником) укладено договір № 1280, за умовами якого замовник доручив, а виконавець зобов`язався виконати роботи з проведення обстеження стану охорони праці та безпеки промислового виробництва ПрАТ «СУХА БАЛКА» для отримання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: підземна геологорозвідка, геолого-маркшейдерські роботи; вантажно-розвантажувальні роботи за допомогою машин і механізмів.
Загальна вартість робіт за Договором становила 48 000,00 грн з ПДВ (п. 3.1 Договору).
Пунктом 3.2 Договору передбачено, що замовник здійснює оплату наданих послуг за фактом виконання робіт протягом 60 календарних днів після підписання замовником Акту приймання-передачі виконаних робіт, надання виконавцем оригіналу рахунку-фактури та при умові складання і реєстрації виконавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання за Договором, що підтверджується Актом здачі-прийняття послуг № 1 від 24.12.2021 року на суму 48 000,00 грн, який підписаний замовником (відповідачем) без зауважень.
На суму наданих послуг позивач склав та зареєстрував податкову накладну, а також виставив відповідачу для оплати рахунок № 1012-21-ЕК від 24.12.2021 року.
З урахуванням умов п. 3.2 Договору відповідач мав здійснити оплату наданих послуг в строк до 22.02.2022 року включно.
Відповідач отримані послуги у визначений Договором строк не оплатив, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 48 000,00 грн. На час розгляду справи доказів сплати заборгованості суду не надано.
Пунктами 8.1– 8.3 Договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань у разі виникнення форс-мажорних обставин та/або обставин непереборної сили після укладення Договору, а строк виконання зобов`язань відповідно відсувається на час дії таких обставин.
28.02.2022 року листом № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у зв`язку з введенням воєнного стану з 24.02.2022 року.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
Апелянт вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, посилаючись на: ненадання позивачем повного пакету документів, передбачених п. 3.2 Договору, зокрема рахунку-фактури, що, на думку апелянта, є обов`язковою передумовою виникнення обов`язку оплати; прострочення кредитора, що виключає прострочення боржника відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України; дію форс-мажорних обставин, засвідчених листом ТПП України від 28.02.2022 року, які тривають з 24.02.2022 року.
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що 08.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «ТОВАРИСТВО ТЕХНІЧНОГО НАГЛЯДУ ДІЕКС» (виконавцем) та Приватним акціонерним товариством «СУХА БАЛКА» (замовником) укладено договір № 1280, за умовами якого замовник доручив, а виконавець зобов`язався виконати роботи з проведення обстеження стану охорони праці та безпеки промислового виробництва ПрАТ «СУХА БАЛКА» для отримання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: підземна геологорозвідка, геолого-маркшейдерські роботи; вантажно-розвантажувальні роботи за допомогою машин і механізмів. Загальна вартість робіт за Договором становила 48 000,00 грн з ПДВ (п. 3.1 Договору).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 2 цієї ж норми ЦК України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчить з матеріалів справи, на виконання умов Договору № 1280 від 08.07.2021, виконавець зобов`язався надати послуги з обстеження стану охорони праці та безпеки промислового виробництва, що підтверджено актом приймання-передачі виконаних робіт від 24.12.2021, підписаним без зауважень замовником.
Виконавець також належним чином оформив і зареєстрував податкову накладну, а також надав рахунок-фактуру для оплати, що є виконанням обов`язків за п. 3.2 договору. Замовник, проте, не здійснив оплату в передбачений строк - до 22.02.2022 року, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 48 000,00 грн.
Положеннями статті 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доказів оплати відповідачем отриманих послуг за Договором № 1280 від 08.07.2021 у розмірі 48000,00 грн матеріали справи не містять та відповідачем не заперечується.
Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за Договором у розмірі 48000,00 грн обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.
Колегія суддів зауважує, що апелянтом не спростовано належними і допустимими в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи в частині того, що рахунок-фактура на оплату був наданий та зареєстрований, а документами підтверджено факт виконання робіт і прийняття їх замовником.
Відповідно, доводи апелянта в частині: «…Згідно з п.3.2 Договору оплата за виконані роботи здійснюється Відповідачем за фактом виконання робіт протягом 60 календарних днів після підписання Відповідачем Акту приймання-передачі виконаних робіт, надання Позивачем оригіналу рахунку-фактури та при умові складання і реєстрації Позивачем в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної у відповідності до вимог п.п.2.1.16-2.1.17 Договору… У випадку не виконання цього обов`язку Позивачем у Відповідача не настає обов`язок здійснювати оплату, а штрафні санкції за порушення строків розрахунків за Договором не застосовуються, три проценти річних за користування чужими грошовими коштами та індекс інфляції не нараховується та не сплачуються Відповідачем.» відхиляються колегією суддів як такі, що не відповідають фактичним обставинам справи і є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи .
Щодо тверджень апеляційної скарги в частині того, що положеннями п. 3.2 Договору у Позивача наявний обов`язок надання оригіналу рахунку-фактури та реєстрації податкової накладної колегія суддів виходить з наступного:
Як зазначено Верховним Судом у справі № 908/771/19, рахунок або рахунок-фактура, що за своїми функціями є тотожними документами, за своїм призначенням не відповідають ознакам первинного документа, оскільки ними не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а вони мають лише інформаційний характер. Рахунок є розрахунковим документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.
Ненадання рахунка-фактури, у контексті спірних правовідносин, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунка-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити грошові кошти за договором. Близька за змістом правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 зі справи №918/537/18, від 29.08.2019 зі справи №905/2245/17, від 26.02.2020 зі справи №915/400/18, від 29.04.2020 зі справи №915/641/19.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що оригінал рахунку-фактури № 1012-21-ЕК від 24.12.2021 року було надано Відповідачу, а податкова накладна, відповідго, складена та зареєстрована Позивачем в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог договору та законодавства.Фактичне виконання робіт, в свою чергу, підтверджується підписанням Відповідачем акту приймання-передачі від 24.12.2021 року без зауважень.
Вишенаведене, дозволяє колегії суддів дійти висновку щодо належного виконання Позивачем умовп. 3.2 Договору, як підстави для виникнення у Відповідача обов`язку оплати зі сплати виконаних робті.
Враховуючи порушення відповідачем умов договору поставки в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги, позивач заявив до стягнення з Приватного акціоненого товариства “СУХА БАЛКА” 3 % річних у сумі 4694,79 грн.
Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший
Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання є обов`язок боржника сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування та проценти річних від простроченої суми.
За змістом наведеної норми закону інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Такий захист полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування боржником коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки заборгованість за договором у повному обсязі не сплачена, нарахування позивачем 3 % річних є правомірним та здійсненим у межах заявлених позовних вимог.
Оскільки надані послуги були прийняті відповідачем, останній не довів неможливості його оплати, зокрема у зв`язку з порушенням строків надання послуг.
При цьому сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як і інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права кредитора.
З огляду на факт неоплати відповідачем заборгованості за договором, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність нарахування позивачем 3 % річних у межах заявлених позовних вимог.
Позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням відповідачем строків розрахунків, господарський суд дійшов висновку про його правильність та відповідність вимогам законодавства.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правильності здійсненого розрахунку та вважає їх обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги в частині посилання на форс-мажорні обставини як на підставу неможливості виконання умов договору, а саме: “… згідно з п.8.1 Договору Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань у разі винекнення форс-мажорних обставин та/або непереборної сили після укладення Договору. ... 28.02.2022 року листом № 0224/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) ... засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у зв`язку з введенням воєнного стану. ... для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору ... і виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин(обставин непереборної сили)....” відхиляються колегією суддів з огляду на наступне:
Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Указом Указ Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався.
Згідно з частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії можуть визнаватися форс-мажорними обставинами.
Водночас форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання конкретного зобов`язання. Сам по собі факт запровадження воєнного стану не має автоматичного характеру форс-мажору.
Ознаками форс-мажорних обставин є їх незалежність від волі сторін, надзвичайність, невідворотність та об`єктивна неможливість виконання зобов`язання за конкретних умов.
Колегія суддів зазначає, що ключовою ознакою форс-мажору є наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та неможливістю виконання конкретного зобов`язання. Військова агресія Російської Федерації проти України не є безумовною підставою для звільнення від виконання зобов`язань без встановлення впливу таких обставин на можливість їх виконання.
Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин суб`єкт господарювання об`єктивно не може виконати відповідне зобов`язання.
Таким чином, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, а сторона, яка на них посилається, повинна довести не лише факт їх існування, але й те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного зобов`язання.
Обов`язок доведення наявності обставин непереборної сили покладається на сторону, яка порушила зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена у практиці Верховний Суд, зокрема у постанові від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21.
Разом з тим умовами розділу 8 «Форс-мажор і обставини непереборної сили» договору сторони визначили порядок дій у разі настання таких обставин.
У даному випадку відповідачем не надано доказів дотримання передбаченого договором порядку, зокрема щодо своєчасного повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин та неможливість виконання зобов`язання (п.8.4 Договору).
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повідомляв позивача про настання форс-мажору та отримував відповідні підтверджуючі документи.
Станом на 24.02.2022 (дату початку військової агресії) зобов`язання відповідача вже було прострочене, оскільки надання послуг відбулося раніше, а строк оплати сплив.
З огляду на викладене, відповідачем не доведено, що саме введення воєнного стану об`єктивно унеможливило виконання ним грошового зобов`язання за спірним договором.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів виснує, що доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 у справі № 904/3024/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства “СУХА БАЛКА” на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3633,60 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “СУХА БАЛКА” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 у справі № 904/3024/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2025 у справі № 904/3024/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору у сумі 3633,60 грн покласти на Приватного акціонерного товариства “СУХА БАЛКА”. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус