УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року
м. Київ
справа № 159/3139/21
провадження 51-2244ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у кримінальному провадженні № 22021030000000007 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ковельський міськрайонний суд Волинської області вироком від 30 червня 2023 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, арешту майна, речових доказів, процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110 КК, а саме в розповсюдженні матеріалів із закликами до дій, спрямованих на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, перебуваючи в м. Ковелі Ковельського р-ну, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усупереч положенням ст.ст. 2, 69, 72, 73, 132 Конституції України, використовуючи акаунт « ОСОБА_4 », за допомогою власного мобільного телефону марки «Samsung А11» (ІМЕІ НОМЕР_1 ), в якому містилися флешкартка «SanDiskUltra» об`ємом 16 Gb та дві сім-картки операторів мобільного зв`язку «Кyivstar» з абонентським номером НОМЕР_2 і « Lifecell » з абонентським номером НОМЕР_3 , з метою доведення до відома необмеженої кількості користувачів мережі «Facebook», які її відвідували (відвідуватимуть) розмістив у створеній інтернет-спільноті «ІНФОРМАЦІЯ_2» текстову публікацію (матеріал) під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3», яка починається словами: «Протоиерей ОСОБА_8 - священнослужитель Русской православной церкви ....», і завершується: « ... Будем ждать от Бога благих перемен, будем уверни. », у тексті якої міститься висловлювання: «Поєтому, чтобьі наступил мир и прекратилось кровопролитие, Донбасс должен стать русским, его нужно присоединить к России. И єто присоединение неизбежно в ближайшем будущем». Ця публікація містить публічні заклики до зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, була доступною для загального ознайомлення всіх користувачів мережі, які відвідували сторінку спільноти, та сповіщення стосовно неї автоматично надійшло всім користувачам мережі «Facebook», що були підписані на публікації цієї спільноти.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 04 лютого 2026 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та їх узагальнене обґрунтування
У касаційній скарзі захисник вважаючи призначене покарання ОСОБА_4 суворим, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги, касатор зазначає, що апеляційний суд не аргументував неможливості застосування до ОСОБА_4 приписів ст. 69 КК. Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою обставину, яка позитивно характеризує засудженого, а саме що ОСОБА_4 на час апеляційного розгляду - 04 лютого 2026 року майже рік відбуває покарання у виді пробаційного нагляду, виконуючи покладені на нього обов`язки.
Також касатор указує, що суд апеляційної інстанції, хоча й навів обставини, які пом`якшують покарання, проте не в повній мірі їх врахував, так само як і позицію засудженого під час вирішення питання щодо міри покарання.
До того ж, зауважує, що визнання винуватості, щире каяття, наявність у засудженого малолітньої дитини, яка перебуває на його вихованні та утриманні, а також участь у зборах на благодійну допомогу та донати для Збройних Сил України відповідно до ст. 66 КК необхідно було врахувати, як обставини, що пом`якшують покарання, і це, у свою чергу, слугувало б підставою для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, на підставі ст. 69 КК.
Стверджує скаржник і про те, що мета покарання (виправлення засудженого) досягнута, з огляду на те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення сплинув значний час і відсутні відомості про вчинення ОСОБА_4 інших кримінальних правопорушень.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та перевірених апеляційним судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 110 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості ухвали апеляційного суду у цій частині.
Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність правових підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на підставі приписів ст. 69 КК з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції Закону, чинній на час вчинення діяння), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до нетяжких злочинів; відомості про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його вік, матеріальний і сімейний стан, наявність постійного місця проживання, характеристику та стан здоров`я, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Урахувавши викладене, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 110 КК, у наближеному до мінімального розміру без конфіскації майна. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу, у якій просив змінити рішення суду першої інстанції та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Волинський апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 , не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду й призначення йому покарання із застосуванням приписів ст.ст. 69, 75 КК та відмовив у задоволенні апеляційних вимог скаржника, аргументувавши таке рішення.
Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі, апеляційний суд не встановив.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. 
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій, всупереч твердженням захисника, дали належну оцінку обставинам, встановленим у цьому кримінальному провадженні. 
Водночас доводи скаржника про безпідставне незастосування судами приписів ст. 69 КК не є слушними. Так, застосовуючи положення цієї правової норми, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. 
Під час встановлення обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. До того ж, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Щодо посилань скаржника на визнання винуватості, щире каяття, наявність у засудженого малолітньої дитини, яка перебуває на його вихованні та утриманні, а також участь у зборах на благодійну допомогу та донати для Збройних Сил України, то ці обставини не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі яке необхідно відбувати реально, з огляду на те, що указані обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину проти основ національної безпеки України. Ураховуючи викладене не є спроможними доводи захисника, про те, що суди попередніх інстанцій не повною мірою врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для застосування положень статті 69 КК.
Безпідставними є й твердження захисника на те, що суд апеляційної інстанції не врахував обставину належного виконання засудженим обов`язків під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду, оскільки указане відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили, було обов`язком ОСОБА_4 . До того ж за обставин цього провадження зазначені ОСОБА_5 відомості не вказують про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. 
Не є слушними й доводи скаржника, що мету покарання досягнуто з огляду на те, що відсутні відомості про вчинення ОСОБА_4 інших кримінальних правопорушень, зважаючи на таке. 
Сам собою плин часу та відсутність нових кримінальних правопорушень не свідчать про досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК, зокрема у вигляді виправлення особи, оскільки мета покарання полягає не лише у виправленні, а й у запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так й іншими особами. Крім того, необхідно зауважити, що утримання від вчинення кримінальних правопорушень є обов`язком кожної особи з огляду на приписи ст. 68 Конституції України, а тому зазначений захисником аргумент, за обставин цього провадження, не свідчить про досягнення мети покарання.
Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу скаржника, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас доводи скаржника з огляду на викладені вище обставини, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на підставі приписів ст. 69 КК. За таких обставин у цьому провадженні немає причин вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.
Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях у зв`язку з чим немає підґрунтя для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3