ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року 
м. Харків
справа № 755/21626/24
провадження № 22-ц/818/1008/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
інші учасники справи:
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новобаврського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2025 року у складі судді Єрмоленко В.Б.-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення з відповідача аліментів у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно на утримання сина.
Позов обґрунтований тим, що з 2003 року апелянт перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_5 і неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Починаючи з 2016 року , син став проживати з батьком. Рішенням суду від 25.02.2020 шлюб між сторонами розірвано, питання про місце проживання дитини не вирішувалось, відповідач своєю заявою зазначила, що не заперечує проти проживання сина з батьком. З моменту розірвання шлюбу відповідач почала уникати спілкування з сином, самоусунулась від зустрічей з ним, не відвідувала школу, змагання дитини, не здійснювала допомогу. Весною 2022 року, відповідач виїхала до Нідерландів та більше не повернулась. Все спілкування з дитиною обмежується телефонними дзвінками та не супроводжується участю відповідача у вихованні, догляду та розвитку дитини. З початку повномасштабної війни позивач з сином виїхав до Києва.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду від 27 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 грудня 2024 року до досягнення дитиною повнолітнього віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.
Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно сина, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, неможливість змінити поведінку матері у кращу сторону. Суд не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав, що не є обов`язковим для суду. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу суд зробив висновок про недоведеність підстав для його застосування.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині відмови у задоволені позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скаргу мотивована тим, що суд неповно встановив обставини у справі, не надав належної оцінки наданим позивачем доказам та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині. 
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У судове засідання ОСОБА_1 та його представник – адвокат Дурова О.І. не заявились, були повідомлені про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Адвокат Дурова О.І. повідомила суд про неможливість своєї явки у зв`язку із хворобою. 
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи за клопотанням учасника справи лише у разі, якщо повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Особа, яка подала клопотання про відкладення розгляду справи, послалася на перебування на лікуванні (хворобу), однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надала. Матеріали справи не містять медичних документів чи інших доказів, які б об`єктивно підтверджували неможливість її участі у судовому засіданні.
Саме по собі посилання на хворобу без належного документального підтвердження не є безумовною підставою для визнання причин неявки поважними та відкладення розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання причин неявки поважними та для відкладення розгляду справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 мають малолітнього сина ОСОБА_4 , 2008 року народження, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с.13). 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 лютого 2020 року шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.17-19).
Відповідно до даних довідок від 16.04.2023 р. №3004-7501605782, та довідки від 16.04.2023 року №3004-7501605783 ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 взяті на облік внутрішньо переміщеними особами, та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-22).
Згідно договору оренди житлового приміщення від 08.08.2022 року позивач разом із сином проживав за адресою АДРЕСА_2 , на момент подачі позову до суду  (а.с.23-25).
До матеріалів справи також додано довідку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Нова хвиля 2017», яка видана батькові ОСОБА_1 про те, що його син ОСОБА_4 дійсно проживає з позивачем за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 26-27).
Даними довідки управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.05.2024 № 362 та характеристики на учня 10-А ОСОБА_4 від 24.05.2024 №217 підтверджується, що ОСОБА_4 з 01.09.2022 року навчається в 10-А класі середньої ЗОШ І-ІІІ степенів № 42 Дніпровського району м. Києва. Батько приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його навчанням, відвідує класні та загальношкільні батьківські зустрічі. Постійно перебуває на зв`язку із класним керівником. За роки навчання мати дитини на контакт з вчителями не виходила, батьківські збори не відвідувала (а.с. 28-29).
Надані суду письмові пояснення ОСОБА_4 , хлопець повідомив, що з 2020 року постійно проживав з батьком, мати з цього часу йому не допомагала та бажання спілкуватись не виявляла. В 2022 року вона виїхала за межі України (а.с.15).
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, обставини у справі та застосував до них належні норми матеріального права, проте дійшов помилкових висновків про відмову у задоволені позову у зв`язку із недоведеністю винної поведінки відповідачки ОСОБА_2 .
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надані позивачем належні та допустимі докази свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не виявляє до дитини батьківського піклування.
Тому судова колегія не може погодитись з висновком суду про недоведеність факту свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками.
Європейський суд з прав людини, практику та рішення якого суди мають застосовувати як джерело права відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). При цьому, на перше місце ставляться «як найкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абз. 2 п. 18 Постанови).
Судова колегія вважає доведеною винну поведінку відповідачки щодо ухилення від виконання свого батьківського обов`язку, проте з урахуванням того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, не вбачає підстав для позбавлення її батьківських прав та вважає за необхідне попередити її про необхідність змінити ставлення до дитини.
З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині мотивів відмови у задоволені позовних вимог. Мотивувальну частину рішення належить викласти в редакції цієї постанови та доповнити резолютивну частину реченням наступного змісту: « Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків ».
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч. 1, 4 статті 376, 382 - 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково
Заочне рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина