Єдиний унікальний номер справи № 757/19981/17-ц
Провадження № 22-ц/824/816/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року про виправлення описки у рішенні суду у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «Фірма «Андрій» про визнання договору дарування недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя,
В С Т А Н О В И В :

06 квітня 2017 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у шлюбі з 27.08.1992, який було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2017.
У період шлюбу у сторін народилося п`ятеро дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 
За час даного шлюбу сторони придбали майно, що є предметом спору. Таким чином, позивачка вважає це майно спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між подружжям, оскільки згоди стосовно порядку розподілу між ними не досягнуто.
Позивачка зазначає, що квартира АДРЕСА_1 , яка є спільним сумісним майном подружжя, була відчужена відповідачем на підставі договору дарування від 18.08.2016 його матері - ОСОБА_3 . ОСОБА_9 своєї згоди на відчуження цієї квартири не надавала. При цьому мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не могла не знати, що її син (дарувальник) перебуває у шлюбі з 1992 року.
Отже, на думку позивачки, вчинений договір дарування не відповідає засаді добросовісності, порушує вимоги ст. 65 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним, а квартира - визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Обґрунтовуючи необхідність відступлення від засад рівності часток сторін у спільній сумісній власності, ОСОБА_10 вказувала на те, що їхні спільні з відповідачем діти перебувають на її утриманні. ОСОБА_2 не виконує рішення суду щодо сплати аліментів та пені за їх несплату, ухиляється від своїх обов`язків щодо утримання спільних з позивачкою дітей, що є підставою для зменшення його частки у спільній сумісній власності відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 СК України.
Ураховуючи заяви про зміну позовних вимог, позивачка просила суд:
- визнати недійсним договір дарування, серія та номер 3527, укладений 18.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- визнати об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 1005773780000 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя;
У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя:
- передати у приватну власність ОСОБА_10 житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 82312036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, площа 0,1 га);
- передати у приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 132,9 кв.м., житловою площею 74,8 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, реєстраційний номер нерухомого майна 1005773780000;
- передати у приватну власність по 50% ОСОБА_10 та ОСОБА_2 нежитлове офісне приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 54,7 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна 1002436044101.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року позов задоволено частково та ухвалено: 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2088008000, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 54,7 кв.м.;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 витрати, пов`язані зі сплати судового збору в сумі 8000,00 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року постановлено внести виправлення у мотивувальну та резолютивну частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2025, зазначивши правильно по тексту реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.), а саме «20880080000» замість помилково зазначеного «2088008000».
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 05 травня 2025 року відповідач ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу на рішення суду.
Основними доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є посилання на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції; порушення норм процесуального права при визначенні предмета спору, зокрема безпідставне залишення без розгляду частини позовних вимог та подальше їх фактичне виключення зі складу спірного майна без належної процесуальної форми; порушення порядку зміни позовних вимог; неповне вирішення спору, оскільки суд не ухвалив рішення щодо всього заявленого до поділу майна, зокрема об`єктів у м. Ялта, м. Луганську та транспортних засобів; невирішення питання щодо правового режиму та розподілу усіх часток спірного майна; ухвалення рішення, яке не забезпечує остаточного вирішення спору, оскільки, визнавши право власності лише за позивачкою на частину майна, суд не визначив прав іншої сторони щодо відповідних часток; наявність підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення про поділ усього спільного майна подружжя із визначенням часток кожного з подружжя.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким: 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000, за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000, за адресою: АДРЕСА_2 ;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину житлового будинк АДРЕСА_4 ; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/200 частку виробничого комплексу по АДРЕСА_5 ; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/200 частку виробничого комплексу по АДРЕСА_5 . 
Також просив здійснити перерозподіл судових витрат.
Окрім того, 14 квітня 2025 року та 18 квітня 2025 року, не погоджуючись з рішенням суду та ухвалою суду про виправлення описки в рішенні суду, позивач направив апеляційні скарги.
Основними доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_11 є неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, та недослідження складу спільного майна подружжя і джерел його набуття; неправильне застосування норм матеріального і процесуального права та неврахування правових висновків Верховного Суду щодо порядку поділу спільної сумісної власності подружжя і необхідності реального, а не формального поділу майна; порушення принципів ефективного судового захисту, процесуальної економії та вимоги повного відновлення порушених прав шляхом ухвалення остаточного та виконуваного судового рішення без створення стану правової невизначеності; безпідставне формальне визначення за сторонами права на ідеальні частки замість вирішення питання про виділення конкретних об`єктів у натурі з урахуванням їх неподільності та можливості компенсації лише за умов, передбачених законом; вихід суду за межі заявлених позовних вимог та невідповідність мотивувальної і резолютивної частин рішення фактичним вимогам позову; ігнорування презумпції спільності майна подружжя та правил її спростування з покладенням неправильного розподілу тягаря доказування.
У зв`язку з цим апелянт у своїй апеляційній скарзі від 14 квітня 2025 року просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 та в частині визнання за ОСОБА_10 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв. м. В цій частині ухвалити нове рішення, яким: 
- визнати недійсним Договір дарування, серія та номер 3527, укладений 18.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; 
- визнати об`єкту нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 1005773780000, - об`єктом спільної сумісної власності подружжя; 
- у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя передати у приватну власність ОСОБА_12 житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 82312036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, площа 0,1 га);
- у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя передати у приватну власність ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 132,9 кв.м., житловою площею 74,8 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, реєстраційний номер нерухомого майна 1005773780000.
В іншій частині позивач просила залишити рішення без змін.
У своїй апеляційній скарзі від 17 квітня 2025 року апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким повернути заяву ОСОБА_2 про виправлення описки без розгляду.
25 липня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній просив визнати дії ОСОБА_2 щодо подання апеляційної скарги на рішення зловживанням процесуальними правами та застосувати вимоги ч. 3 ст. 44 ЦПК України. У випадку відмови від застосування вимог ч. 3 ст. 44 ЦПК України до апеляційної скарги ОСОБА_2 , просив закрити апеляційне провадження в частині наступних вимог: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/200 частку виробничого комплексу по АДРЕСА_5 ; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/200 частку виробничого комплексу по АДРЕСА_5 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
28 липня 2025 року до апеляційного суду від відповідача  ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційні скарги позивача, в якому останній просив апеляційні скарги на рішення та ухвалу суду залишити без задоволення, судові витрати покласти на позивача. 
30 січня 2026 року до апеляційного суду від позивача подано клопотання про долучення доказів та пояснень. 
Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційні скарги від інших учасників справи до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 12 лютого 2026 року, з`явився представник позивача ОСОБА_14 , який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без розгляду, та представник відповідача ОСОБА_15 , який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року; скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог; залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року; залишення оскаржуваної ухвали без змін. 

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули спірне нерухоме майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу; при цьому житловий будинок та нежитлове приміщення набуті у шлюбі, а відтак підлягають поділу між сторонами у рівних частках, оскільки відсутні належні та допустимі докази для відступу від засад рівності часток; водночас у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування квартири відмовлено з огляду на обрання позивачкою неналежного та неефективного способу захисту, оскільки спірне майно вибуло з власності сторін та перебуває у власності третьої особи, до якої позовних вимог не заявлено, а належним способом захисту у таких правовідносинах є пред`явлення віндикаційного позову; доводи щодо необхідності відступу від рівності часток подружжя залишено без задоволення через їх недоведеність; інші заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження належними доказами, у зв`язку з чим у цій частині у позові відмовлено.

Суд установив, що 26.09.1992 між сторонами було зареєстровано шлюб, під час якого у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2017 у справі № 757/7828/17-ц, шлюб між сторонами розірвано.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, за час перебування сторін у шлюбі було набуто наступне майно, щодо якого існує спір: 
квартира АДРЕСА_1 ; 
житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 82312036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка, площа 0,1 га); 
нежитлове офісне приміщення АДРЕСА_3 .
Предметом позову ОСОБА_10 у даній справі є визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 18.08.2016 між колишнім чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Спірна квартира була набута ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2002.
18.08.2016 квартира АДРЕСА_1 була відчужена за договором дарування, укладеним ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі актів приймання передачі № № 2358, 2359 від 09.08.2021 передала у власність ТОВ «Мегатрейд» квартиру АДРЕСА_1 .
Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з 09.08.2021 новим власником квартири АДРЕСА_1 , є ТОВ «Мегатрейд», на підставі актів приймання передачі № № 2358 і 2359 від 09.08.2021.
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.02.2017 № 80056774, ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 01.10.2009 у справі № 2-2824 набув у власність нежитлове офісне приміщення № 21, розташоване у АДРЕСА_6 .

Позовні вимоги ОСОБА_10 щодо вищевказаної квартири були обґрунтовані тим, що вона не надавала письмової згоди на відчуження квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; що вона самостійно утримує п`ятьох дітей, що підтверджується, зокрема, наявністю заборгованості зі сплати аліментів у межах виконавчих проваджень, а також обставинами, пов`язаними із систематичним проявом насильства в сім`ї як відносно самої ОСОБА_10 , так і відносно дітей. На підставі наведеного позивачкою було обрано спосіб захисту, який передбачав повернення до спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1 , а також відступ від принципу рівності часток при поділі спільного майна подружжя у зв`язку з неможливістю подальшого спільного володіння та розпорядження таким майном.
ОСОБА_10 зазначала, що вона не знала про існування договору дарування до моменту набрання законної сили рішенням суду від 13.06.2017 року у справі № 757/7828/17-ц. Жодних письмових заяв, які б містили її згоду на відчуження зазначеної квартири, нею не надавалося, що суперечить вимогам статті 65 Сімейного кодексу України.
При цьому позивачка наголошувала, що ОСОБА_2 протиправно заволодів її паспортом, свідоцтвами про право власності на об`єкти нерухомості, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, технічними паспортами на вказані об`єкти та іншими правовстановлюючими документами, а також позбавив її будь-якого доступу до них. Зазначені обставини є предметом досудових розслідувань у межах кримінальних проваджень, а саме:
- № 421710160000116 за ч. 4 ст. 190 КК України (заволодіння майном шляхом обману та підробка документів при розгляді справи № 757/18062/15-ц), що здійснюється Печерським УП ГУНП у м. Києві; 
- № 42017000000000802 за ч. 1 ст. 358 КК України (підробка документів при розгляді справи № 757/7828/17-ц), що здійснюється Шевченківським відділом УП ГУНП у м. Києві; 
- № 12022105060000454 за ч. 2 ст. 192 КК України (обставини, пов`язані зі спірним договором дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), які детально викладені у поясненнях ОСОБА_1 від 06.12.2024 року та у клопотанні про долучення доказів від 16.12.2024 року. 
Колегія суддів звертає увагу, що наведені обставини, зокрема наявність відповідних кримінальних проваджень та характер заявлених у них правопорушень, свідчать про існування об`єктивних даних, які підтверджують доводи позивачки щодо можливого вчинення дій, спрямованих на відчуження спільного майна без її волевиявлення. Разом з тим, суд першої інстанції належної правової оцінки цим обставинам не надав та фактично залишив їх поза увагою.
Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував Висновок експерта № СЕ-19/111-24/60188-ПЧ від 23.10.2024 року, отриманий у межах кримінального провадження № 12022105060000454 від 23.02.2022 року за ч. 2 ст. 192 КК України.
Як убачається з матеріалів справи, 15.10.2024 року в межах кримінального провадження була призначена судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлене питання: чи виконаний підпис у заяві, зареєстрованій у реєстрі за № 3526 від 18.08.2016 року та посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукаcевич (Булич) Л.М. (серія бланку НВА 283712), у графі «Підпис» ОСОБА_1 чи іншою особою.
Відповідно до Висновку експерта № СЕ-19/111-24/60188-ПЧ від 23.10.2024 року встановлено, що підпис у графі «Підпис:/» у заяві від імені ОСОБА_9 щодо надання згоди її чоловіку ОСОБА_2 на дарування квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана у період зареєстрованого шлюбу, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Зазначений висновок експерта був долучений до матеріалів справи разом із клопотанням про поновлення строку на подання доказів від 24.11.2024 року, поданим представником позивача - адвокатом Шереметою Г.С., яке було задоволено судом першої інстанції у судовому засіданні 25.11.2024 року.
Незважаючи на долучення зазначеного документа до справи, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції фактично не надав належної оцінки такому висновку експерта № СЕ-19/111-24/60188-ПЧ від 23.10.2024 року, а також не дослідив його у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема з матеріалами кримінальних проваджень, які прямо стосуються обставин укладення спірного договору дарування та волевиявлення позивачки.
Водночас з точки зору апеляційного суду сама по собі ця обставина не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог у частині визнання договору дарування недійсним з огляду на правильно встановлені судом першої інстанції обставини щодо подальшого відчуження спірного майна та переходу права власності на нього спочатку за договором дарування до матері відповідача ОСОБА_3 , а потім до третьої особи - ТОВ «Мегатрейд 13», при тому, що вказане товариство не було заявлене в якості сторони по справі та до якої позовних вимог у даній справі не заявлено.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачкою спосіб захисту у цій частині не є належним та ефективним у розумінні статей 16, 215, 216 ЦК України, а також правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема щодо можливості застосування віндикаційного способу захисту у випадку, коли спірне майно вибуло з володіння власника та перебуває у власності іншої особи.
Разом з тим, на відміну від суду першої інстанції, колегія суддів вважає помилковим підхід, за яким сам факт відчуження спірної квартири на користь третьої особи автоматично виключає її з обсягу спільного майна подружжя, що підлягає врахуванню при вирішенні спору про поділ майна.
З урахуванням положень статей 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, а також усталеної судової практики, до складу спільного сумісного майна подружжя підлягає включенню усе майно, набуте під час шлюбу, незалежно від того, на чиє ім`я воно зареєстроване, а також незалежно від подальшої його юридичної долі, у тому числі у випадку його відчуження одним із подружжя без згоди іншого.
При цьому, як убачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 була набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а отже, відповідно до статті 60 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Факт подальшого відчуження цього майна одним із подружжя, за відсутності належної згоди іншого, не змінює правового режиму такого майна як спільного сумісного, а лише впливає на можливий спосіб захисту порушеного права та спосіб врахування цього майна при поділі.
Отже, навіть за відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним у межах даного провадження, спірна квартира підлягає врахуванню як об`єкт спільної сумісної власності подружжя при визначенні обсягу та порядку розподілу майна, що підлягає поділу між сторонами.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання договору дарування недійсним є правильним по суті, однак помилковим є невключення спірного майна до складу спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, неврахування його при вирішенні питання про поділ майна між сторонами.

Суд першої інстанції, виходячи зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, дійшов висновку про те, що відсутність згоди ОСОБА_1 на укладення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, може бути підставою для визнання недійсним договору дарування, укладеного 18.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції зазначив, що ним досліджено джерело набуття та час придбання спірної квартири, у зв`язку з чим встановлено, що зазначений об`єкт нерухомості був набутим у період шлюбу та, відповідно, мав би правовий режим спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, на думку суду першої інстанції, вимоги щодо захисту прав позивача у вигляді оспорювання відповідного правочину могли б вважатися обґрунтованими, оскільки інша сторона не мала права одноособово розпоряджатися спільним майном, яке підлягає поділу між подружжям.
Водночас суд першої інстанції виходив із того, що у разі заявлення вимог, пов`язаних із визначенням правового режиму майна та його подальшим поділом, належним способом захисту є також залучення до участі у справі фактичного власника спірного майна, яким на момент розгляду справи є ТОВ «Мегатрейд». За відсутності залучення зазначеної юридичної особи суд дійшов висновку про неможливість ефективного вирішення питання щодо розподілу спірного майна між сторонами, оскільки таке вирішення безпосередньо впливає на права та обов`язки третьої особи.
Таким чином, суд першої інстанції, незважаючи на встановлення обставин щодо набуття майна у шлюбі та наявності ознак спільної сумісної власності, фактично виходив із того, що за відсутності належного процесуального кола учасників спору, зокрема власника майна, вирішення питання про поділ або визначення правового режиму спірного майна є неможливим, а отже, і вимога про визнання договору дарування недійсним у такій конструкції позову не забезпечує ефективного способу захисту.
Апеляційний суд, у свою чергу, виходить із того, що з матеріалів справи дійсно вбачається, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі та набувала статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Зазначена обставина не спростована жодною зі сторін та підтверджується наявними у справі доказами.
Крім того, під час розгляду справи встановлено, що відповідач здійснив відчуження спірної квартири на користь третьої особи без отримання належної згоди позивача як другого з подружжя, чим було порушено встановлений законом порядок розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги у частині визнання договору дарування недійсним фактично спрямовані на вирішення питання щодо правового режиму майна та його подальшого розподілу, а тому обґрунтовано передбачають участь у справі фактичного власника майна - ТОВ «Мегатрейд». Відсутність залучення зазначеної особи виключає можливість ухвалення рішення, яке б остаточно та ефективно вирішувало спір у цій частині.
Разом із тим апеляційний суд звертає увагу, що позовні вимоги у частині квартири заявлялися позивачем у контексті поділу спільної сумісної власності подружжя та були спрямовані на залишення спірної квартири у власності відповідача (зокрема, шляхом передачі у приватну власність ОСОБА_2 спірної квартири).
Отже, позивач фактично не ставила питання про набуття права власності на спірну квартиру, а обрала інший спосіб захисту, пов`язаний із її врахуванням квартири у складі спільного майна при його подальшому розподілі. Заявивши вимоги про розподіл спільного майна та залишення квартири у власності відповідача, який на момент розгляду справи вже розпорядився цим майном, позивач фактично заявила вимогу щодо поділу решти спільного майна подружжя, при цьому із врахуванням квартири при визначенні частини, яка виділяється у власність відповідача. 

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Встановлюючи обсяг майна, яке підлягає поділу, необхідно керуватися роз`ясненнями, викладеними у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, згідно з якими до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Згідно статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до частини 2 статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.
Вказане наведено у постановах ВС від 05 вересня 2018 року у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20 травня 2019 року у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Тобто, вказані норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тих обставин, зокрема, хто є набувачем за договором, або забудовником будівлі, або на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірна квартира, яка була відчужена відповідачем без згоди позивача, набута за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
За умови відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, провадження №61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №483/812/19, провадження №61-20774св19.

Отже, спірна квартира була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим у період перебування сторін у шлюбі, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи. Водночас установлено, що відповідач здійснив її відчуження на користь третьої особи без згоди позивача як другого з подружжя, чим порушив вимоги статті 65 СК України щодо обов`язковості взаємної згоди подружжя на розпорядження спільним майном.
За таких обставин спірна квартира підлягає врахуванню при поділі спільного майна подружжя з урахуванням її вартості, оскільки вона вибула з володіння подружжя та не може бути повернута до спільної сумісної власності в натурі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у випадку відчуження спільного майна подружжя третім особам при поділі враховується не сам об`єкт майна, а його вартість, що відповідає підходу, викладеному у правових висновках Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, а також у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19, провадження № 61-20774св19.
Таким чином, при вирішенні спору має застосовуватися вартісний підхід до оцінки відчуженого майна, що дає можливість забезпечити справедливий розподіл спільного майна подружжя шляхом врахування вартості спірної квартири при визначенні часток сторін та конкретного майна, яке підлягає передачі кожному з них.
У цьому контексті позивач просила виділити їй у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м. За таких умов відсутність можливості визнання недійсним договору дарування та повернення спірної квартири у спільну власність не перешкоджає вирішенню спору про поділ майна шляхом компенсаційного балансу вартості об`єктів та передачі іншого майна, що залишилося у складі спільної сумісної власності подружжя (зокрема зазначеного будинку).
При здійсненні поділу підлягають урахуванню вартісні показники кожного з об`єктів майна. 
В ході розгляду справи позивачем надано оцінку вартості майна, відповідно до якої вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , становить 11 065 000,00 грн (згідно звіту № 04/12-01-к від 10 грудня 2024 року), а вартість квартири АДРЕСА_1 , яка була відчужена відповідачем без згоди позивача, становить 9 074 000,00 грн (висновок від 10 грудня 2024 року).
Відповідач зазначену оцінку не спростував і не оскаржив, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні підстави для критичного ставлення до таких доказів оцінки, а наведені в них дані приймаються до уваги та враховуються при здійсненні поділу майна.
При цьому колегія суддів виходить із положень частини першої статті 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Також за рішенням суду частка одного з подружжя може бути збільшена, якщо з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні діти, за умови недостатності розміру аліментів для забезпечення їхнього розвитку, лікування та утримання.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо жодної домовленості між сторонами не досягнуто, спір вирішується судом із урахуванням інтересів сторін, дітей та інших істотних обставин.
Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

В даній справі встановлено сукупність обставин, які відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України є підставами для відступу від засади рівності часток подружжя, зокрема:
- у період перебування сторін у шлюбі в них народилося п`ять дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які проживають разом із позивачем та перебувають на її утриманні; 
- позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності значної заборгованості відповідача зі сплати аліментів на утримання дітей, що оцінюється судом як ухилення від належного утримання дітей; 
- встановлено, що відповідач без згоди позивача здійснив відчуження спільного майна, чим фактично розпорядився ним на власний розсуд, у тому числі поза волею іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї, що свідчить про недодержання обов`язку щодо належного збереження та використання спільного майна подружжя.

З рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року у справі № 757/22978/20-ц, встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2018 у справі № 757/16763/17-ц з відповідача стягнуто аліменти на утримання трьох дітей у визначеному розмірі. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04.09.2018 зазначений розмір аліментів було зменшено до 2 000 грн щомісячно на кожну дитину.
Надалі 25.03.2019 відкрито виконавче провадження № 58702255 з примусового виконання вказаного рішення суду, у межах якого 22.05.2020 державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості, яка за період з 23.03.2017 по 22.05.2020 становить 233 225,79 грн.
Додатково рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2020 у справі № 757/57054/19-ц з відповідача стягнуто неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 181 685,79 грн.
Зазначені обставини у їх сукупності, встановлені судовими рішеннями та підтверджені матеріалами виконавчого провадження, свідчать про систематичне невиконання відповідачем обов`язку щодо участі в утриманні дітей та наявність значної заборгованості зі сплати аліментів.
Окремо встановлено, що відповідач без згоди позивача здійснив відчуження спільного майна, чим фактично розпорядився ним одноособово, що свідчить про використання майна не в інтересах сім`ї та всупереч інтересам другого з подружжя.
Таким чином, відповідач здійснив відчуження спільного майна та використав його на власний розсуд без згоди іншого з подружжя, що відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 70 СК України, як обставини, що дають підстави для відступу від принципу рівності часток.
Колегія суддів зазначає, що проживання п`яти спільних дітей із позивачем, наявність у відповідача значної заборгованості зі сплати аліментів (у тому числі підтвердженої рішеннями судів), також встановлений факт відчуження відповідачем спільного майна без згоди позивача та його використання таким чином не в інтересах сім`ї, у сукупності свідчать про наявність істотних обставин у розумінні статті 70 СК України.
Крім того, судом встановлено, що спірний житловий будинок має незначну загальну площу - 51,4 кв. м, тоді як квартира, яка була відчужена відповідачем, має загальну площу 132,9 кв. м, тобто істотно перевищує його за розміром.
Разом із тим, при здійсненні поділу майна подружжя визначальне значення має не лише площа об`єктів нерухомості, а й їх вартість, яка підлягає оцінці у грошовому вираженні. Згідно з наявними у справі доказами, вартість спірної квартири є меншою, ніж вартість житлового будинку, що підлягає передачі позивачу.
Таким чином, хоча за площею квартира є більшою, однак з урахуванням її вартості та вартості житлового будинку, передача позивачу будинку забезпечує дотримання принципу еквівалентності часток сторін при поділі спільного майна та не призводить до порушення балансу їхніх майнових прав.
Апеляційний суд вважає недоцільним встановлення режиму спільної належності такого майна як позивачу так і відповідачу. З урахуванням можливості поділу майна, суд дійшов висновку про доцільність виділення у власність позивача спірного житлового будинку, а при визначенні частки відповідача врахувати вартість квартири, яка була ним самостійно відчужена за договором дарування на користь його матері.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи вищевказане, в цій частині, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання за ОСОБА_10 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.
Апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість та належність визнання за ОСОБА_10 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 54,7 кв.м. З даного питання сторони не висловлювали свої заперечень, фактично не оскаржуючи позицію суду першої інстанції, який розподілив між сторонами таке майно, тому апеляційний суд вважає у цій частині не змінювати порядок розподілу вказаного майна.
За таких умов апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року підлягає задоволенню частково. 

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року стосовного того, що суд першої інстанції ухвалив рішення з істотним порушенням процесуальних норм, оскільки фактично допустив неналежну зміну предмета позову, безпідставно визнав можливим залишення без розгляду частини позовних вимог, не врахував, що вилучення окремих вимог та виключення частини спірного майна (зокрема житлового будинку в м. Ялта, частки виробничого комплексу у м. Луганську та транспортних засобів) відбулося без належної зміни предмета позову або відмови від позову; неправомірно прийняв до розгляду заяву про «зменшення позовних вимог», яка за своїм змістом фактично змінювала предмет позову, у результаті чого розглянув справу не в межах первісних позовних вимог та не вирішив питання щодо всього заявленого спільного майна подружжя, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. 
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
В ході розгляду справи подання заяви про зміну кількісного та якісного складу майна, яке підлягає розподілу, було зумовлено тривалістю судового розгляду. Суд першої інстанції прийняв зазначену заяву та здійснював розгляд справи з урахуванням тих вимог, які були підтримані позивачем і залишилися предметом судового розгляду.
Колегія суддів вбачає неналежне розуміння відповідачем правової позиції щодо неможливості прийняття заяви про зменшення позовних вимог. Незалежно від найменування стороною наданої нею заяви, суд при вирішенні відповідних клопотань та заяв виходить із їх змісту та правової суті. У даному випадку позивачем фактично було заявлено зміну предмета позову, що полягала у зменшенні переліку майна, яке підлягало розподілу між сторонами.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення виключно за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на наведене, процесуальні порушення, які фактично не призвели до викривлення рішення по суті спору не можуть бути підставою для зміни чи скасування такого судового рішення.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Зважаючи на наведену норму, доводи апеляційної скарги, якими відповідач фактично наполягає на розгляді питання щодо іншого майна, що не було предметом розгляду суду першої інстанції, не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Разом з тим,з огляду на те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, а відповідач у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, така апеляційна скарга підлягає формальному частковому задоволенню, незважаючи на відхилення доводів, покладених відповідачем в її основу.
По суті заявлені позовні вимоги, незважаючи на часткове відхилення судом вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності, фактично були задоволені в повному обсязі.
Так, позивач просила здійснити розподіл майна таким чином, щоб виділити їй у власність житловий будинок, а при визначенні частки відповідача врахувати вартість квартири, яка була ним самостійно відчужена за договором дарування на користь третьої особи, тобто виходити з того, що квартира залишається за відповідачем, а житловий будинок - за позивачем.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року апеляційний суд зазначає наступне: 
У тексті рішення суду від 24.02.2025 було допущено описку у написанні реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.), а саме, вказано по тексту «2088008000» замість правильного «20880080000».
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року постановлено внести виправлення у мотивувальну та резолютивну частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2025, зазначивши правильно по тексту реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.), а саме «20880080000» замість помилково зазначеного «2088008000».
Зазначена ухвала була постановлена судом за наслідками ухвалення рішення та у зв`язку з допущенням технічної помилки. Водночас внесене виправлення має виключно технічний характер, не впливає на зміст вирішеного спору та не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Суд першої інстанції, ухваливши рішення, був наділений повноваженнями на виправлення допущених у ньому описок і арифметичних помилок та правомірно скористався такими повноваженнями.
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що якщо суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє власне судове рішення, ухвала про виправлення описки в рішенні суду першої інстанції фактично втрачає свою актуальність.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає судовий збір, який стягується з відповідача на користь позивача.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг на рішення суду, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача відшкодування судового збору у розмірі 17 600, 00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 :
- право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 54,7 кв.м.;
- право власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20880080000 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м.
У задоволені решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_10 (адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 17 600 (сімнадцять тисяч шістсот) грн 00 коп.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько