Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710 	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

03.06.2026 р. справа №520/10369/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом – позивач, заявник) до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом – відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації) про скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вимогами про: 1) визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 574 від 16.02.2026 року; 2) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 що стосується несвоєчасного та неповного проведення розслідування нещасного випадку щодо ОСОБА_2 ; 3) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести повторне службове розслідування нещасного випадку, що стався 16.07.2025 року, з дотриманням вимог Інструкції, затвердженої наказом МОУ № 332 від 27.10.2021 року, та з всебічним з`ясуванням усіх обставин.
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув її чоловік - військовослужбовець Збройних Сил України, який був відряджений до Військової частини НОМЕР_2 для виконання бойових завдань. Уважає, що оскаржуваний наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2026р. №574 прийнятий за наслідками неповно проведеного спеціального розслідування з порушенням вимог Інструкції №332, у зв`язку з чим підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача провести повторне розслідування.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув старший лейтенант ОСОБА_2 , який на момент керування транспортним засобом перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи від 30.09.2025р. №20250721030002301, при доведеному автотехнічною експертизою від 01.12.2025р. №СЕ-19/121-25/21491-ІТ працездатному стані рульового керування та робочої гальмівної системи транспортного засобу. Твердив, що з огляду на п.11 розділу ІІ Інструкції №332 акт за формою НВ-3 у такому випадку не складається, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2026р. №574 є правомірним, а спеціальне розслідування - проведеним повно, всебічно та своєчасно з дотриманням процедури.
Позивач скористався своїм процесуальним правом та надав до суду відповідь на відзив.
У відповіді на відзив зазначено, що доводи відповідача не спростовують обґрунтованості позову, оскільки ОСОБА_2 був направлений до військової частини НОМЕР_2 тимчасово, у відрядження, без призначення на штатну посаду та без належного визначення його службових обов`язків. Матеріали службового розслідування, на думку позивача, містять істотні суперечності щодо обставин ДТП, стану ОСОБА_2 , причин його смерті та порядку доведення до нього відповідного розпорядження. Також позивач послався на недослідження відповідачем обставин можливого алкогольного сп`яніння, відсутність належного з`ясування дорожньої обстановки, обставин використання автомобіля та фактичного прибуття ОСОБА_2 до місця події, у зв`язку з чим вважає службове розслідування неповним, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.04.2025р. №125 ОСОБА_2 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію", призначено на посаду офіцера резерву 311 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 з 30.04.2025р.
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.07.2025р. №205 старшого лейтенанта ОСОБА_2 , офіцера резерву 311 запасної роти, з 16.07.2025р. до окремого розпорядження, з метою виконання бойових (спеціальних) завдань було відряджено до Військової частини НОМЕР_2 ; знято з котлового забезпечення з 17.07.2025р.; видано продовольчий атестат. Підставою для зазначеного управлінського волевиявлення слугувало бойове розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2025р. №1/3/1846/дск, відповідно до якого командиру 311 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 наказано з 16.07.2025р. та до окремого розпорядження відрядити в підпорядкування командира Військової частини НОМЕР_2 офіцера резерву 311 запасної роти старшого лейтенанта ОСОБА_2 .
16.07.2025р. о 18 годині 35 хвилин у АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої старший лейтенант ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Військової частини НОМЕР_1 Mercedes-Benz Vito, військовий номер НОМЕР_3 , не обрав безпечної швидкості та, не впоравшись з керуванням, скоїв зіткнення із фортифікаційною спорудою. Унаслідок цього старший лейтенант ОСОБА_2 загинув на місці події, а колишній командир 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти колишньої Військової частини НОМЕР_2 головний сержант ОСОБА_3 , який перебував у автомобілі, отримав травмування. Указане підтверджується доповіддю командира Військової частини НОМЕР_2 за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2025р. №1691, рапортом заступника командира Військової частини НОМЕР_2 з психологічної підтримки персоналу капітана ОСОБА_4 від 17.07.2025р. №2035, актом проведення спеціального розслідування за формою НВ-2.
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 17.07.2025р. №10-12/2301-С/25, виданим Державною спеціалізованою установою "Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи", причиною смерті ОСОБА_2 стали множинні травми тіла, гостра крововтрата, відрив серця.
22.07.2025р. Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис №6462 про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 17.07.2025р. №400 було призначено спеціальне розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди, скоєної лейтенантом ОСОБА_2 та головним сержантом ОСОБА_3 , та смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 . Визначено комісію зі спеціального розслідування у складі: голова комісії - заступник командира батальйону з психологічної підтримки персоналу Військової частини НОМЕР_2 капітан ОСОБА_4 ; члени комісії - ТВО начальника медичної служби-начальника медичного пункту Військової частини НОМЕР_2 сержант ОСОБА_5 , командир відділення радіовідділення взводу зв`язку Військової частини НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_6 ; службове розслідування доручено провести в термін з 17.07.2025р. по 30.07.2025р.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 20.07.2025р. №467 перебіг строку проведення спеціального розслідування зупинено до моменту отримання висновків судово-медичної експертизи. Підставою для зазначеного управлінського волевиявлення слугував рапорт заступника командира частини з психологічної підтримки персоналу Військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_4 від 20.07.2025р. №2084 щодо неотримання висновків експерта на предмет наявності алкоголю в крові старшого лейтенанта ОСОБА_2 .
За витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.07.2025р. №216 службове відрядження старшого лейтенанта ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_2 з 16.07.2025р. припинено, виплату грошового забезпечення з 16.07.2025р. припинено, з усіх видів забезпечення знято. Підставою прийняття зазначеного управлінського волевиявлення слугував рапорт командира 311 запасної роти капітана ОСОБА_7 від 17.07.2025р. №13702.
02.10.2025р. на звернення ОСОБА_1 за вхідним №1972/3020 від 25.09.2025р. щодо надання документів за фактом смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 Військовою частиною НОМЕР_1 листом за вих. №1656/13185 повідомлено, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю старшого лейтенанта ОСОБА_2 органом досудового розслідування відкрито кримінальне провадження №62025170020009851, водночас у Військовій частині НОМЕР_1 проводиться спеціальне розслідування, яке є частиною кримінального провадження, і відповідно до статті 222 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можуть бути розголошені лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
Згідно з висновком експерта Державної спеціалізованої установи "Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи" від 30.09.2025р. №20250721030002301, складеним судово-медичним експертом ОСОБА_8 за результатами судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_2 (експертиза почата 17.07.2025р., закінчена 30.09.2025р.), причиною смерті ОСОБА_2 стала сукупність тупа травма тіла з переломами кісток скелету, розривами внутрішніх органів, що в свою чергу призвели до гострої крововтрати, яка стала безпосередньою причиною смерті. За результатами судово-медичної експертизи крові та сечі трупа виявлено етиловий спирт у кількості: в крові - 2,59‰, в сечі - 2,79‰. Метиловий, ізопропіловий, н-пропіловий, ізобутиловий, н-бутиловий, ізоаміловий спирти не виявлено. У підсумках експерта зазначено, що в момент дорожньо-транспортної події ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з висновком експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.12.2025р. №СЕ-19/121-25/21491-ІТ, складеним старшим судовим експертом відділу інженерно-транспортних досліджень Махлаєм Сергієм Миколайовичем за результатами автотехнічної експертизи у кримінальному провадженні №62025170020009851: на момент експертного огляду рульове керування автомобіля Mercedes Vito, в.н.з. НОМЕР_3 , перебувало у стані повної відмови (непрацездатному стані) через обмежений поворот керованих коліс унаслідок зміщення рульової колонки та затискання передніх коліс деформованими елементами кузова. Несправності рульового керування у вигляді зміщення рульової колонки та затискання передніх коліс деформованими елементами кузова виникли під час дорожньо-транспортної пригоди. На момент експертного огляду та безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою робоча гальмівна система автомобіля Mercedes Vito в.н.з. НОМЕР_3 перебувала у працездатному стані. На момент дорожньо-транспортної пригоди рульове керування автомобіля Mercedes Vito в.н.з. НОМЕР_3 знаходилося в працездатному стані.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 07.02.2026р. №313 поновлено перебіг строку проведення спеціального розслідування за фактом травмування головного сержанта ОСОБА_3 та смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Визначено комісію для проведення спеціального розслідування у складі: голова комісії - заступник командира Військової частини НОМЕР_1 з психологічної підтримки персоналу - начальник відділення психологічної підтримки персоналу підполковник ОСОБА_9 . Члени комісії: начальник медичної служби Військової частини НОМЕР_1 майор медичної служби ОСОБА_10 , начальник групи психологічного супроводу і відновлення Військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_4 . Визначено вказаній комісії до 17.02.2026р. подати на затвердження акт спеціального розслідування. Підставою для прийняття зазначеного управлінського волевиявлення слугував рапорт заступника командира з психологічної підтримки персоналу - начальника відділення психологічної підтримки персоналу Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 від 07.02.2026р. №1656/3051-в.
16.02.2026р. за наслідками проведеного спеціального розслідування Тимчасово виконуючим обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_11 затверджено акт проведення спеціального розслідування за фактом травмування головного сержанта ОСОБА_3 та смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди за формою НВ-2 (далі за текстом - акт НВ-2); до акту НВ-2 додано матеріали справи спеціального розслідування з описом документів, який містить 33 позиції на загальну кількість 77 аркушів, у тому числі: рапорти заступника командира частини з психологічної підтримки персоналу від 17.07.2025р. №2035 та від 20.07.2025р. №2084; накази командира Військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2025р. №400 та від 20.07.2025р. №467; доповідь командира Військової частини НОМЕР_2 за фактом дорожньо-транспортної пригоди; витяг з бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2025р. №1/3/1846/дск; пояснення головного сержанта ОСОБА_3 ; додаток №1 - план-схема місця події; пояснення сержанта ОСОБА_12 ; пояснення лейтенанта ОСОБА_13 ; службові характеристики на старшого лейтенанта ОСОБА_2 та головного сержанта ОСОБА_3 ; медичні характеристики на потерпілих; витяги із наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2025р. №125, від 16.07.2025р. №205, від 20.07.2025р. №209, від 25.07.2025р. №216 та від 27.12.2025р. №378; лікарська довідка про смерть від 17.07.2025р. №10-12/2301-С/25; запит на надання інформації від 11.10.2025р. №1656/13567; копії водійського посвідчення та паспорту ОСОБА_2 ; витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 30.06.2025р. №183; копія рапорту головного сержанта ОСОБА_3 від 30.06.2025р. щодо надання відпустки; копія довідки військово-лікарської комісії від 27.06.2025р. на ОСОБА_3 ; копія консультативного висновку від 16.07.2025р. №15368 ОСОБА_3 .
За змістом затвердженого 16.02.2026р. акту НВ-2 комісія зі спеціального розслідування дійшла висновку, що причиною травмування головного сержанта ОСОБА_3 та смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 слід вважати порушення старшим лейтенантом ОСОБА_2 вимог пунктів 12.1 та 12.2 Правил дорожнього руху та перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом. Раптових впливів небезпечного фактору та середовища у процесі виконання обов`язків військової служби та керування транспортним засобом не встановлено. Доказів на підтвердження впливу засобів ураження противника, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди, у ході розслідування не встановлено. Окремим актом за формою НВ-3 від 16.02.2026р. факт травмування 16.07.2025р. колишнього командира 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти колишньої Військової частини НОМЕР_2 головного сержанта ОСОБА_3 визнано таким, що пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби.
16.02.2026р. командиром Військової частини НОМЕР_1 в особі Тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_14 в межах наданих повноважень видано наказ (з основної діяльності) №574 "Про результати спеціального розслідування за фактом травмування головного сержанта ОСОБА_3 та смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди", за змістом якого: 1) осіб, які допустили порушення законодавчих та нормативно-правових актів (з боку військової частини, сторонньої організації, сторонньої особи, потерпілого), внаслідок яких стався нещасний випадок, розслідуванням не встановлено; 2) факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 офіцера запасу 311 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 , відповідно до вимог частини 4 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", вважати таким, що настав під час проходження військової служби за обставин перебування у стані алкогольного сп`яніння та керування транспортним засобом; 3) у відповідності до пункту 9 розділу ІІ Інструкції №332 акт про нещасний випадок - смерть старшого лейтенанта ОСОБА_2 за формою НВ-3 не складається; 4-8) визначено заходи з попередження нещасних випадків у майбутньому, доручено надіслати витяг з наказу та копію акту спеціального розслідування до ІНФОРМАЦІЯ_4 , забезпечити встановлення членів сім`ї загиблого та підготовку документів для призначення одноразової грошової допомоги.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.03.2026р. №67 у зв`язку із смертю з 17.07.2025р. виключено старшого лейтенанта ОСОБА_2 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення; зазначено, що смерть настала під час проходження військової служби за обставин перебування у стані алкогольного сп`яніння; підставою для прийняття зазначеного управлінського волевиявлення слугували лікарське свідоцтво про смерть від 17.07.2025р. №10-12/2301-С/25, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 та оскаржуваний наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2026р. №574.
27.03.2026р. ОСОБА_1 отримано витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2026р. №574, із змісту якого вона довідалась про прийняття уповноваженою посадовою особою Військової частини НОМЕР_1 управлінського волевиявлення про несклад акту про нещасний випадок (смерть) за формою НВ-3 щодо її чоловіка.
Стверджуючи про вчинення суб`єктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення з приводу видання наказу від 16.02.2026р. №574 за наслідками неналежно проведеного, на думку заявника, спеціального розслідування, заявник ініціювала даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу порядку виконання громадянами військового обов"язку унормовані приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153/2008), Дисциплінарним статутом Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХІV; далі за текстом - Дисциплінарний статут), Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV; далі за текстом - Статут внутрішньої служби).
Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За визначенням ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Отже, кваліфікуючою умовою належного рівня військової дисципліни у Збройних Силах України законодавцем визначено саме бездоганне (тобто зразкове) виконання військовослужбовцями вимог законів та обов"язків за посадами.
Наведена вимога найвищого стандарту службової та позаслужбової поведінки військовослужбовця цілком кореспондується як із змістом Військової присяги (затверджена Статутом внутрішньої служби та постановою Верховної Ради України від 06.12.1991р. №1936-ХІІ), так і з рівнем соціального захисту військовослужбовця згідно з Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Отже, правова категорія "військова дисципліна" поглинає критерій "якість виконання наказу військового командиру вищого рівня".
Тому порушення військової дисципліни може мати прояв у формі діяння (як вчинку, так і бездіяльності) з приводу дотримання вимог чинного національного закону України, з приводу неуспішних/непозитивних/негативних результатів виконання наказу військового командира вищого рівня, з приводу неналежного виконання обов`язків за штатною посадою в організаційній структурі відповідного органу військового управління, військового з"єднання, військової частини.
Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а склади військових адміністративних правопорушень викладені законодавцем у главі 13-Б Кодексу України про адміністративні правопорушення
Зокрема, згідно з ст.17215 Кодексу України про адміністративні правопорушення недбале ставлення військової службової особи до військової служби - тягне за собою накладення штрафу від ста до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до десяти діб. Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах особливого періоду, - тягне за собою накладення штрафу від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
У розумінні ч.1 ст.11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення, а склади військових кримінальних правопорушень викладені законодавцем у Розділі ХІХ Кримінального кодексу України.
Так, за визначенням ч.1 ст.401 Кримінального кодексу України військовими кримінальними правопорушеннями визнаються передбачені цим розділом кримінальні правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями, а також військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів.
Зокрема, згідно з ст.403 Кримінального кодексу України невиконання наказу начальника, вчинене за відсутності ознак, зазначених у частині першій статті 402 цього Кодексу, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, - карається службовим обмеженням на строк до двох років або триманням у дисциплінарному батальйоні на строк до одного року, або позбавленням волі на строк до двох років (ч.1 ст.403); Те саме діяння, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років (ч.2 ст.403); Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років (ч.3 ст.403).
Відповідно до ст.425 Кримінального кодексу України недбале ставлення військової службової особи до служби, якщо це заподіяло істотну шкоду, - карається штрафом від двохсот вісімдесяти п`яти до трьохсот двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або службовим обмеженням на строк до двох років, або позбавленням волі на строк до трьох років (ч.1 ст.425); Те саме діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, - карається позбавленням волі на строк від трьох до семи років (ч.2 ст.425); Діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до семи років (ч.3 ст.425); Діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років (ч.4 ст.425).
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що поведінка (тобто сукупність діянь та бездіяльності) військовослужбовця у межах правовідносин з приводу проходження військової служби може бути кваліфікована у якості: 1) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби понад стандарт - "зразково", "бездоганно"; 2) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби на рівні стандарту - "зразково", "бездоганно"; 3) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні дисциплінарного проступку; 4) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні адміністративного делікту; 5) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні кримінального правопорушення.
Розв"язуючи спір, суд зважає, що суспільні відносини з приводу проведення спеціальних розслідувань нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України та оформлення їх результатів деталізовані приписами ст.47 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.5 Розділу І Порядку проведення службового розслідування у Збройних силах України (затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017р. за №1503//31371; далі за текстом - Порядок №608), Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України (затверджена наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021р. №332, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 24.12.2021р. за №1667/37289; далі за текстом - Інструкція №332).
У силу п.1 розділу ІІ Інструкції №332 розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища за наявності ознак того, що випадок стався під час виконання ним обов`язків військової служби, унаслідок чого зафіксовано шкоду здоров`ю, а також у випадку смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.
За правилами п.7 розділу ІІ Інструкції №332 нещасні випадки зі смертельним наслідком або внаслідок яких військовослужбовцем отримані тяжкі травми, групові нещасні випадки та випадки зникнення або смерті військовослужбовців підлягають спеціальному розслідуванню та розслідуються з урахуванням вимог розділу ІІІ цієї Інструкції.
Згідно з п.8 розділу ІІ Інструкції №332 комісія з розслідування нещасного випадку зобов`язана: обстежити місце нещасного випадку, одержати письмові та усні пояснення (провести опитування) свідків і осіб, які причетні до події, та одержати письмові пояснення потерпілого, якщо це можливо; з`ясувати обставини та причини, що призвели до нещасного випадку, а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; визначити вид події, що призвела до нещасного випадку, причини нещасного випадку та обладнання, експлуатація яких призвела до настання нещасного випадку; скласти акт проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) за формою НВ-2, наведеною у додатку 4 до цієї Інструкції, та акт про нещасний випадок (зникнення, смерть) під час виконання обов`язків військової служби за формою НВ-3, наведеною у додатку 5 до цієї Інструкції, у разі, якщо нещасний випадок (смерть) визнаний комісією з розслідування таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, і надати їх командиру військової частини на затвердження.
Відповідно до п.9 розділу ІІ Інструкції №332 якщо нещасний випадок визнаний комісією з розслідування таким, що не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, на затвердження командиру військової частини надається тільки акт за формою НВ-2, який зберігається у діловодстві військової частини.
Згідно з п.11 розділу ІІ Інструкції №332 до обставин, за яких нещасні випадки не визнаються такими, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, належать, зокрема: алкогольне, токсичне чи наркотичне сп`яніння, не зумовлене технологічним процесом, що стало основною причиною нещасного випадку за відсутності технічних та організаційних причин його настання, що підтверджено відповідним медичним висновком та матеріалами розслідування нещасного випадку.
За змістом п.6 розділу ІІІ Інструкції №332 перелік матеріалів спеціального розслідування включає, серед іншого: копію наказу про утворення комісії зі спеціального розслідування; акт розслідування за формою НВ-2 з додатками (протокол огляду місця події, ескіз місця події, висновок експертизи, протоколи опитування свідків та інших осіб, медичний висновок про причини смерті або характер травми, копії документів про проходження військової служби тощо); акти розслідування за формою НВ-3 на кожного потерпілого окремо у разі визнання нещасного випадку пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби.
Зі змісту наведених приписів Інструкції №332 слідує, що: 1) обов`язковою умовою для складання акту про нещасний випадок (зникнення, смерть) під час виконання обов`язків військової служби за формою НВ-3 є визнання комісією з розслідування нещасного випадку (смерті) таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби; 2) у випадку, якщо комісія дійшла висновку про відсутність такого зв`язку, складається лише акт за формою НВ-2; 3) одним із самостійних випадків невизнання нещасного випадку пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, прямо передбачених п.11 розділу ІІ Інструкції №332, є алкогольне сп`яніння, не зумовлене технологічним процесом, що стало основною причиною нещасного випадку за відсутності технічних та організаційних причин його настання.
Тлумачення наведених положень Інструкції №332 свідчить про те, що при наявності умов, передбачених п.11 розділу ІІ Інструкції №332, командир військової частини як суб`єкт владних повноважень не лише не має права на власний розсуд визнавати випадок пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, а й зобов`язаний прийняти управлінське волевиявлення про нескладання акту за формою НВ-3. Інше тлумачення вказаних норм Інструкції №332 фактично нівелювало би самостійний зміст п.11 розділу ІІ Інструкції №332 та поширювало би гарантії Закону №2011-ХІІ на випадки, коли смерть військовослужбовця стала наслідком його ж порушення правил у стані сп`яніння.
Сама по собі відсутність встановленого факту невиконання загиблим військовослужбовцем завдань за штатною посадою не нівелює документально доведений стан його алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом, бо за п. 11 розділу ІІ Інструкції №332 достатньо встановити сукупність двох обставин - факту сп`яніння та відсутності технічних і організаційних причин нещасного випадку, обидві з яких у справі доведені.
Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не мав визначених штатно-посадових обов`язків як такий, що перебував у складі 311 запасної роти у розпорядженні командира військової частини (п. 116 Положення №1153/2008), а також про те, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.07.2025р. №209 датований через чотири доби після його смерті, що свідчить про тимчасовий характер відрядження, оцінюються судом критично.
У силу п. 116 Положення №1153/2008 військовослужбовець, який перебуває у розпорядженні командира, зобов`язаний виконувати обов`язки в межах наказів і розпоряджень цього командира, тобто проходить військову службу та зобов`язаний дотримуватися вимог Дисциплінарного статуту, у тому числі заборони знаходження у стані алкогольного сп`яніння.
Питання встановлення факту виконання чи невиконання загиблим військовослужбовцем завдань за штатною посадою не входить до предмету доказування у спірних правовідносинах, бо за п. 11 розділу ІІ Інструкції №332 для невизнання нещасного випадку пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби достатньо встановити сукупність факту алкогольного сп`яніння та відсутності технічних і організаційних причин нещасного випадку.
Наказ від 20.07.2025р. №209 є технічно-документальним актом обліку, помилка в датуванні якого не змінює реальних обставин, бо наказом від 25.07.2025р. №216 відрядження припинено саме з 16.07.2025р.
Тож наведені доводи позивача є юридично неспроможними у якості кваліфікації події/діяння за Інструкцією №332.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 14.05.2026р. у справі №380/16138/24 акт за формою НВ-3 складається виключно у разі визнання нещасного випадку таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби; за відсутності такого визнання правові підстави для складання акту за формою НВ-3 у суб`єкта владних повноважень відсутні. Вимога ж потерпілої особи чи членів її сім`ї про зобов`язання скласти НВ-3 без оскарження та скасування чинного акту за формою НВ-2 фактично спрямована на зміну правових наслідків чинного управлінського волевиявлення поза встановленою процедурою і не є ефективним способом захисту прав.
Окрім того, у силу того ж правового висновку постанови Верховного Суду від 14.05.2026р. у справі №380/16138/24 додаткове розслідування нещасного випадку за п.25 розділу ІІ Інструкції №332 проводиться лише у разі виявлення під час здійснення контролю порушень вимог цієї Інструкції, допущених комісією зі спеціального розслідування або командиром військової частини. Сама по собі незгода потерпілого чи членів його сім`ї з результатами проведеного розслідування – які ними процесуально не оскаржуються – не є підставою для додаткового розслідування.
Повертаючись до обставин даного спору, суд зазначає, що випадки, коли військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби окреслені законодавцем у положеннях ч.4 ст.24 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", а у силу спеціального застереження ч.2 ст.3 Закону України від 20.12.1992р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" стан алкогольного сп`яніння є фактором, котрий виключає застосування повного обсягу гарантій соціального забезпечення військовослужбовців.
У межах спірних правовідносин 16.02.2026р. за наслідками проведеного спеціального розслідування комісією зі спеціального розслідування у складі підполковника ОСОБА_9 , майора медичної служби ОСОБА_10 та капітана ОСОБА_4 затверджено акт за формою НВ-2, у якому: 1) причиною травмування головного сержанта ОСОБА_3 та смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 визнано порушення старшим лейтенантом ОСОБА_2 вимог пунктів 12.1 та 12.2 Правил дорожнього руху та перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом; 2) раптових впливів небезпечного фактору та середовища у процесі виконання обов`язків військової служби не встановлено.
Зазначений висновок комісії зі спеціального розслідування у повному обсязі підкріплений зібраними під час розслідування доказами, а саме: висновком експерта Державної спеціалізованої установи "Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи" від 30.09.2025р. №20250721030002301, яким встановлено перебування старшого лейтенанта ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння (концентрація етилового спирту у крові - 2,59‰, у сечі - 2,79‰); висновком експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.12.2025р. №СЕ-19/121-25/21491-ІТ, яким встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля Mercedes Vito в.н.з. НОМЕР_3 перебували у працездатному стані; поясненнями головного сержанта ОСОБА_3 , сержанта ОСОБА_12 та лейтенанта ОСОБА_13 ; план-схемою місця події; службовими та медичними характеристиками потерпілих; іншими матеріалами справи спеціального розслідування.
За умов фактичної дійсності суд відмічає, що сукупністю зібраних під час спеціального розслідування доказів реально доведено наявність на момент дорожньо-транспортної пригоди двох юридично значимих обставин: 1) перебування старшого лейтенанта ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено відповідним медичним висновком; 2) відсутності технічних причин дорожньо-транспортної пригоди з боку транспортного засобу, що підтверджено висновком автотехнічної експертизи. Доказів існування інших факторів, які б за п.11 розділу ІІ Інструкції №332 належали до причин настання нещасного випадку, у матеріалах справи спеціального розслідування немає та таких доказів заявник суду не надав.
Тож командир військової частини як суб`єкт владних повноважень, отримавши затверджений комісією зі спеціального розслідування акт за формою НВ-2 з відповідними висновками та зібраними матеріалами, при обов`язку дотримання приписів п.11 розділу ІІ та п.9 розділу ІІ Інструкції №332, був не лише уповноважений, а й зобов`язаний прийняти управлінське волевиявлення про нескладання акту за формою НВ-3 щодо старшого лейтенанта ОСОБА_2 та визнання факту смерті останнього таким, що настав під час проходження військової служби за обставин перебування у стані алкогольного сп`яніння та керування транспортним засобом.
Саме таке управлінське волевиявлення і було реально вчинено суб`єктом владних повноважень - Військовою частиною НОМЕР_1 - шляхом видання оскаржуваного наказу командира військової частини від 16.02.2026р. №574.
За таких обставин суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваного управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у зв`язку з тим, що: оскаржуваний наказ виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Інструкцією №332; з використанням повноваження з метою, з якою таке повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно; з урахуванням права заявника на участь у процесі прийняття рішення (шляхом надання відповіді на її звернення листом від 02.10.2025р. №1656/13185); своєчасно.
Доводи позивача про порушення відповідачем строків проведення спеціального розслідування, передбачених п.4 розділу ІІІ Інструкції №332, оцінюються судом критично, позаяк за матеріалами справи перебіг строку спеціального розслідування законно зупинявся наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.07.2025р. №467 до моменту отримання висновків судово-медичної експертизи, а в подальшому поновлювався наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.02.2026р. №313 із одночасним визначенням нової комісії зі спеціального розслідування, що повністю узгоджується з абз.2 п.4 розділу ІІІ Інструкції №332, яким передбачено можливість подовження строку розслідування на строк, необхідний для проведення судово-медичної експертизи та отримання її висновків.
Доводи позивача про неповноту проведеного спеціального розслідування та відсутність складання документів, передбачених п.6 розділу ІІІ Інструкції №332, спростовуються змістом наявного у матеріалах справи опису документів спеціального розслідування з усіма документами, передбаченими п.6 розділу ІІІ Інструкції №332 (копія наказу про утворення комісії, акт за формою НВ-2 з додатками, протоколи опитування свідків, медичні висновки, копії документів про проходження військової служби, акт за формою НВ-3 на головного сержанта ОСОБА_3 ).
Доводи позивача про те, що висновок судово-медичної експертизи від 30.09.2025р. №20250721030002301 складено суттєво пізніше дня настання дорожньо-транспортної пригоди, що могло спотворити встановлені експертом результати, оцінюються судом критично, оскільки за змістом самого висновку експертиза почата 17.07.2025р. - тобто наступного дня після події. Зразки крові та сечі померлого ОСОБА_2 взяті для дослідження саме у цей день.
Доводи позивача про неоднозначність функціональних обов`язків старшого лейтенанта ОСОБА_2 на момент події та про те, що сам факт перебування військовослужбовця за кермом транспортного засобу за п.10 розділу ІІ Інструкції №332 має тлумачитись як прямування у службових цілях, оцінюються судом критично, позаяк п.11 містить самостійні підстави для невизнання нещасного випадку пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, які підлягають застосуванню навіть у тих випадках, коли подія сталася під час прямування військовослужбовця на службу.
Інше тлумачення вказаних норм Інструкції №332 явно та очевидно прямо суперечило би системному змісту правового регулювання, фактично нівелювало би самостійне нормативне значення п.11 розділу ІІ Інструкції №332.
Доводи позивача про те, що основною причиною смерті стали саме множинні травми тіла, а не алкоголь, не спростовують правомірності оскаржуваного управлінського волевиявлення, позаяк п.11 розділу ІІ Інструкції №332 за своїм нормативним змістом пов`язує невизнання нещасного випадку таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, не з тим, що алкогольне сп`яніння стало основною причиною смерті, а з тим, що сп`яніння стало основною причиною самого нещасного випадку (тобто дорожньо-транспортної пригоди) за відсутності технічних та організаційних причин його настання. Саме така обставина, що встановлена матеріалами спеціального розслідування - тяжкий ступінь алкогольного сп`яніння водія транспортного засобу (концентрація етилового спирту в крові 2,59‰ за відсутності у крові будь-яких інших спиртів, що виключає випадковий характер потрапляння алкоголю в організм) при доведеному автотехнічною експертизою працездатному стані гальмівної системи та рульового керування транспортного засобу, що повністю відповідає диспозиції п.11 розділу ІІ Інструкції №332 та є самостійною і достатньою правовою підставою для прийняття суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення про несклад акту за формою НВ-3 щодо старшого лейтенанта ОСОБА_2 .
Доводи позивача про суперечності між поясненнями головного сержанта ОСОБА_3 , який не помітив у ОСОБА_2 ознак сп`яніння, та висновком судово-медичної експертизи; про невідповідність змісту голосових повідомлень загиблого о 16:31 та 17:29 16.07.2025р. стану сп`яніння; про можливі помилки експертизи через нібито розбіжності у зовнішніх характеристиках померлого; а також про необхідність врахування службової характеристики з місця служби та тверджень дружини щодо невживання чоловіком алкоголю, оцінюються судом критично.
Висновок експерта від 30.09.2025р. №20250721030002301 містить кількісні дані концентрації етилового спирту у крові (2,59‰) та сечі (2,79‰) за відсутності у крові інших спиртів, що виключає випадковий характер потрапляння алкоголю в організм, складений уповноваженим судово-медичним експертом державної спеціалізованої установи в установленому порядку та має підвищений стандарт достовірності.
Пояснення ОСОБА_3 , голосові повідомлення, службова характеристика та твердження членів сім`ї є доказами іншої правової природи - суб`єктивними свідченнями та оціночними судженнями, які не можуть переважати за кількісно виміряний висновок експертизи.
Висновок експерта позивачем у встановленому порядку не оскаржено, клопотань про повторну або додаткову експертизу за ст.ст.102, 103, 104, 106 КАС України не заявлено, обставин, які могли б поставити під розумний сумнів його достовірність, не встановлено.
Тож наведені доводи позивача є юридично неспроможними у якості кваліфікації події/діяння за Інструкцією №332.
Окремо суд зважає, що нормативна заборона керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння має імперативний та безумовний характер і встановлена у системному поєднанні приписами підпункту “а” пункту 2.9 Правил дорожнього руху України (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306) та частини 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Так, у силу підпункту “а” пункту 2.9 Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а за змістом частини 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння утворює завершений склад адміністративного правопорушення вже у момент початку керування транспортним засобом у такому стані, незалежно від настання будь-яких суспільно-шкідливих наслідків.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд зазначає, що матеріалами справи спеціального розслідування у поєднанні з висновком експерта Державної спеціалізованої установи “Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи” від 30.09.2025р. №20250721030002301 та висновком експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.12.2025р. №СЕ-19/121-25/21491-ІТ безсумнівно доведено, що старший лейтенант ОСОБА_2 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння (концентрація етилового спирту в крові – 2,59‰) за відсутності будь-яких технічних несправностей транспортного засобу, унаслідок чого не обрав безпечної швидкості, не впорався з керуванням та скоїв зіткнення із фортифікаційною спорудою.
На противагу доводам сторони позивача суд змушений зазначити, що у розумінні ч.1 ст.1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Тож, автомобіль за національним законом України належить до кола джерел підвищеної небезпеки.
Згідно з п.п. "а" п.2.9 Правил дорожнього руху (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306) водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Невиконання учасником суспільних відносин цієї вимоги закону утворює склад адміністративного правопорушення за ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Положення наведених норм права є офіційно оприлюдненими і загально доступними, не могли бути невідомими загиблому військовослужбовцю.
Суд наголошує, що у контексті норм Інструкції №332 суб"єкту владних повноважень достатньо поза розумним сумнівом установити факт того, що під час конкретного діяння чи події (коли сталося ушкодження здоров"я) військовослужбовець не виконував обов"язків за штатною військовою посадою чи окремих наказів і вказівок старших командирів та перебував чи не перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп"яніння.
Решта будь-яких факторів (у тому числі і комунікація загиблого військовослужбовця, на чому помилково наполягає сторона позивача) юридичного значення у контексті норм Інструкції №332 не мають.
Тож і вказані доводи позивача є юридично неспроможними у якості кваліфікації події/діяння за Інструкцією №332.
У межах спірних правовідносин суб"єктом владних повноважень достовірно з"ясовано, що під час керування автомобілем в момент настання дорожньо-транспортної пригоди загиблий військовослужбовець не виконував обов"язків за штатною військовою посадою чи окремих наказів і вказівок старших командирів і перебував у стані алкогольного сп"яніння.
Наведене виключає кваліфікацію події смерті у якості нещасного випадку.
Судом під час розгляду справи за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України не відшукано джерел здобуття доказів, котрі б об"єктивно були здатні поставити під сумнів достовірність цих суджень суб"єкта владних повноважень.
Відтак, юридично значимою причиною смерті старшого лейтенанта ОСОБА_2 у спірних правовідносинах є саме порушення останнім імперативної заборони керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, встановленої підпунктом “а” пункту 2.9 Правил дорожнього руху України під загрозою застосування адміністративного стягнення за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке знаходиться у прямому та безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що і призвела до отримання водієм тілесних ушкоджень, несумісних із життям.
Тому доводи позивача про необхідність зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести повторне службове розслідування того самого нещасного випадку оцінюються судом критично з огляду на правовий висновок постанови Верховного Суду від 14.05.2026р. у справі №380/16138/24, за яким проведення додаткового розслідування за п.25 розділу ІІ Інструкції №332 пов`язане виключно з виявленням під час здійснення контролю порушень вимог цієї Інструкції, а не з незгодою потерпілого чи членів його сім`ї з результатами вже проведеного розслідування. До того ж заявник у спірних правовідносинах не оспорює та не вимагає скасування акту за формою НВ-2 від 16.02.2026р., у зв`язку з чим висновки зазначеного акту, який в установленому порядку затверджений уповноваженою посадовою особою, є чинними та підлягають урахуванню при вирішенні цього спору.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що сформульовані законодавцем вимоги до бездоганного та зразкового виконання обов`язків військової служби та обов`язків за штатною військовою посадою виключають ймовірність правомірного знаходження військовослужбовця у стані алкогольного сп"яніння.
Тож усі аргументи сторони позивача про протилежне визнаються судом юридично неспроможними, бо у межах спірних правовідносин стан алкогольного сп"яніння загиблого військовослужбовця виключає юридичну значущість усіх факторів (у тому числі і кола службових обов`язків взагалі та конкретного службового завдання зокрема).
Матеріали справи не містять ані доказів знаходження загиблого військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння поза власною вільною внутрішньою волею унаслідок нездоланного примусу або зловмисних (чи шахрайських) діянь третіх осіб, або унаслідок прийняття медичних препаратів; ані доказів терміновості виконання отриманих загиблим військовослужбовцем будь-яких службових завдань та отримання від старшого командира безальтернативного наказу на виконання цих завдань попри наявний стан алкогольного сп"яніння.
Таких доказів за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України судом за власною ініціативою не відшукано.
Відтак, у межах спірних правовідносин документально доведений стан алкогольного сп`яніння загиблого військовослужбовця об`єктивно не може не нівелювати усі вади, хиби, недоліки, дефекти реалізації владної управлінської функції суб`єкта владних повноважень.
Водночас із цим, суд наголошує, що доказів про існування таких вад, хиб, недоліків, дефектів реалізації владної управлінської функції суб`єкта владних повноважень матеріали справи не містять.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного за рішенням суб`єкта владних повноважень публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
У спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень - Військовою частиною НОМЕР_1 - доведено як наявність обставин, що відповідно до п.11 розділу ІІ Інструкції №332 виключають визнання нещасного випадку таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, так і дотримання процедури проведення спеціального розслідування, передбаченої розділами ІІ та ІІІ Інструкції №332. Натомість заявником не доведено існування обставин, які б могли спростувати правомірність оскаржуваного управлінського волевиявлення.
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Визначаючись з приводу реально вчиненого суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення, суд зазначає, що за загальним правилом з огляду на положення п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти - письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти - вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти - ухилення від виконання обов`язку, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти - оформлене офіційним письмовим документом - листом відхилення прохання/звернення приватної особи.
У спірних правовідносинах відповідачем не було вчинено правомірне управлінське волевиявлення у формі рішення, а саме Наказу від 16.02.2026р. №574.
Між тим, подія вчинення протиправної бездіяльності з приводу несвоєчасного та неповного проведення спеціального розслідування нещасного випадку щодо ОСОБА_2 проведеним судовим розглядом не підтверджена, оскільки за наслідками дослідження зібраних у справі доказів доведено факт прийняття зазначеного управлінського волевиявлення відповідачем у межах наданої компетенції, у спосіб, передбачений Інструкцією №332, з дотриманням процедури спеціального розслідування та з належним документальним оформленням його результатів.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк суб”єкт владних повноважень обставини спірних правовідносин з”ясував з достатньою повнотою, зміст належної норми матеріального права витлумачив правильно, взяв до уваги усі юридично значимі фактори, з урахуванням документально підтвердженого стану знаходження загиблого військовослужбовця в алкогольному сп"янінні з`ясував усі фізично ймовірні версії перебігу подій.
Відтак, реально вчинене суб”єктом владних повноважень у межах спірних правовідносин не призвело до безпідставного погіршення правового становища заявника.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у задоволенні вимог позову.
Окремо суд зважає, що у розумінні ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Таке визначення військової служби узгоджується із змістом поняття "державна служба" за ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" і призводить до поширення на військову службу загальних засад державної служби, окреслених законодавцем у положеннях ст.4 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" у тій мірі, де це не суперечить самій суті та правовій природі військової служби.
Суд наголошує, що заявник у межах спірних правовідносин військової служби не проходив, службове розслідування було проведено та оскаржений наказ було видано відносно іншого учасника суспільних відносин - загиблого військовослужбовця Збройних Сил України.
З метою реального забезпечення доступу заявника до правосуддя у розумінні ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом у даному конкретному випадку було проведено розгляд справи по суті із наданням стороні позивача фізичного доступу до усіх здобутих судом доказів.
Проте, обсяг здобутих судом доказів не засвідчив існування у заявника у межах спірних правовідносин власних публічних прав та інтересів, котрі можуть бути кваліфіковані у якості об"єкта судового захисту у розумінні ч.1 ст.2 КАС України через відсутність події вчинення суб"єктом владних повноважень відносно заявника або теоретичних інтересів заявника будь-яких конкретних управлінських волевиявлень як предмету судової перевірки згідно з ч.2 ст.2 КАС України.
Наведене є окремою підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; інших джерел здобуття об`єктивних даних про обставини спірних правовідносин не знайшов.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко