ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2987/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі" – участі не брали,
від Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 про розстрочку виконання рішення, постановлену суддею Д`яченко Т.Г., м. Одеса, повний текст складено 23.02.2026,
у справі №916/2987/25
за позовом: Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі"
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича
про стягнення 571 299,89 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 р. Акціонерне товариство "ДТЕК Одеські електромережі" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 571299,89 грн, з яких: 490458,84 грн – заборгованість за необліковану електричну енергію, 13812,48 грн – 3% річних та 67028,57 грн – інфляційні втрати.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 04.08.2025 відкрито провадження у справі №916/2987/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026, задоволено позов; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича на користь Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі" заборгованість за необліковану електричну енергію у розмірі 490458,84 грн, 3% річних у розмірі 13812,48 грн, інфляційні втрати у розмірі 67028,57 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6855,60 грн.
10.02.2026 до суду першої інстанції від Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича надійшла заява №1002/01 від 10.02.2026 (вх.№2-201/26 від 10.02.2026), в якій останній просив розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25 щодо несплаченої суми у розмірі 578155,49 грн згідно з наступним графіком: до 28.02.2026 – 62500 грн; до 31.03.2026 – 62500 грн; до 30.04.2026 – 62500 грн; до 31.05.2026 – 62500 грн; до 30.06.2026 – 62500 грн; до 31.07.2026 – 62500 грн; до 31.08.2026 – 62500 грн; до 30.09.2026 – 62500 грн; до 06.10.2026 – 78155,49 грн.
Зазначена заява обґрунтована неможливістю негайного виконання Фізичною особою-підприємцем Арутюняном Керобом Лендрушовичем судового рішення у даній справі, яка зумовлена існуванням незалежних від нього негативних обставин, адже відповідач є представником малого бізнесу, який здійснює діяльність в умовах воєнного стану та пов`язаних із ним соціально-економічних труднощів, при цьому основним видом його діяльності виступає розведення свиней і за 2025 рік задекларований дохід останнього становив 120500 грн, а фактичний прибуток є ще меншим з огляду на значні виробничі витрати, враховуючи також те, що отримання доходу має циклічний характер (для вирощування свиней до товарної ваги потрібно 5-6 місяців, у той час як найбільш вигідними періодами реалізації виступають весна та початок осені), внаслідок чого, беручи до уваги невеликі виробничі потужності та низьку дохідність, відповідачу необхідно неодноразово проходити такі цикли для накопичення коштів. Зазначені обставини, за твердженням відповідача, свідчать про його тимчасовий стан неплатоспроможності, а негайне примусове стягнення або арешт коштів можуть паралізувати господарську діяльність Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича, позбавити його можливості отримувати дохід і, відповідно, унеможливити погашення боргу на виконання судового рішення у цій справі.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 у справі №916/2987/25 (суддя Д`яченко Т.Г.) частково задоволено заяву Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича №1002/01 від 10.02.2026 (вх.№2-201/26 від 10.02.2026); розстрочено виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 (заборгованість за необліковану електричну енергію у розмірі 490458,84 грн, 3% річних у розмірі 13812,48 грн, інфляційні втрати у розмірі 67028,57 грн; загалом – 571299,89 грн) на 5 місяців, а саме: до 28.02.2026 – 114259,97 грн; до 31.03.2026 – 114259,98 грн; до 30.04.2026 – 114259,98 грн; до 31.05.2026 – 114259,98 грн; до 30.06.2026 – 114259,98 грн; в іншій частині заяви відмовлено.
Дана ухвала суду мотивована наявністю правових підстав для розстрочення відповідачеві виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25 з огляду на доведеність заявником наявності обставин, що станом на теперішній час утруднюють виконання судового рішення, і те, що виконання рішення з розстроченням на 5 місяців не порушить баланс інтересів сторін, а, навпаки, сприятиме досягненню мети виконання судового рішення при максимальному дотриманні співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом стягувача.
Не погодившись з постановленою ухвалою, Фізична особа-підприємець Арутюнян Кероб Лендрушович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 у справі №916/2987/25 та прийняти нове рішення, яким розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25 щодо несплаченої суми у розмірі 578155,49 грн згідно з наступним графіком: до 28.02.2026 – 62500 грн, до 31.03.2026 – 62500 грн, до 30.04.2026 – 62500 грн, до 31.05.2026 – 62500 грн, до 30.06.2026 – 62500 грн, до 31.07.2026 – 62500 грн, до 31.08.2026 – 62500 грн, до 30.09.2026 – 62500 грн, до 06.10.2026 – 78155,49 грн.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду передбачає розстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25 на 5 місяців з щомісячним платежем у сумі 114259,98 грн, при цьому загальна сума річного доходу Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича за 2025 рік становила 120500 грн, а відтак надані Господарським судом Одеської області умови розстрочення є надмірно обтяжливими для відповідача, у той час як запропонований останнім графік розстрочення надасть йому можливість упорядкувати свій фінансовий стан задля того, щоб поступово і без негативних наслідків виконати судове рішення у цій справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 16.03.2026 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 31.03.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича на ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 про розстрочку виконання рішення у справі №916/2987/25 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу до розгляду на 06.05.2026 о 10:30.
04.05.2026 до суду апеляційної інстанції від Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича надійшло клопотання №0405/02 від 04.05.2026 (вх.№832/26/Д2 від 04.05.2026) про відкладення розгляду справи №916/2987/25.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 було задоволено вищезазначене клопотання Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича та відкладено розгляд справи №916/2987/25 на 03.06.2026 об 11:00.
У судовому засіданні 03.06.2026 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами оскарження ухвали (а.с.117, 118), при цьому Акціонерним товариством "ДТЕК Одеські електромережі" подано заяву №21/517 від 03.06.2026 (вх.№832/26/Д3 від 03.06.2026) про розгляд справи без участі представника позивача.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 залишено без розгляду письмові пояснення Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі" №21/309 від 08.04.2026 (вх.№832/26/Д1 від 08.04.2026) на підставі частини другої статті 118 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказані письмові пояснення за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу, поданим з пропуском строку, встановленого ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/2987/25, та без клопотання про його продовження.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
В силу статті 1291 КонституціїУкраїни суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").
У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
В силу частин першої, п`ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Частинами третьою, четвертою статті 331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Отже, надання відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є процесуальною дією суду, яка вчиняється останнім за встановлення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим. 
При цьому колегією суддів враховується, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, вказана норма процесуального закону не вимагає.
Законодавцем визначено чіткі критерії для застосування відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення, обмежено строк надання такого відстрочення (розстрочення) виконання, визначено можливість вжиття заходів забезпечення на період дії відстрочки (розстрочення) та не передбачено можливості настання наслідків щодо порушення конституційного принципу обов`язковості виконання судового рішення.
Аналогічну правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено у постанові від 16.10.2020 у справі №905/2912/15.
Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. При цьому розстрочення є можливим при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками, декілька індивідуально визначених речей тощо).
На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява №6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява №60858/00).
Питання про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.
Відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача.
Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.09.2020 у справі №905/30/16, від 14.07.2020 у справі №908/1884/19 та від 16.01.2020 у справі №910/1820/19.
Водночас чинним законодавством України не передбачено вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки (розстрочення), натомість встановлено лише критерії для визначення таких обставин. Зокрема, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочення виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) – тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан; стосовно юридичної особи – наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб – стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Крім того, обставини, за яких виконання рішення неможливе, повинні існувати насправді, в реальності, та безпосередньо перешкоджати його виконанню у строки, в обсязі та у порядку, визначені у рішенні, а тому не є підставами для надання відстрочки або розстрочення виконання рішення обставини, які зумовлені суб`єктивним фактором і неправомірною поведінкою самого боржника.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів зауважує на тому, що відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За умовами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Положеннями статті 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів вбачає, що на обґрунтування своєї позиції щодо можливості розстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25 відповідачем до місцевого господарського суду було подано копію звітної податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за 2025 рік, відповідно до якої річний дохід відповідача становить 120500 грн, а тому майновий стан останнього є тією обставиною, яка істотно утруднює одномоментне виконання ним вищенаведеного судового рішення, проте не є підставою для безумовного розстрочення рішення суду на запропонованих заявником умовах (зокрема, в частині періоду розстрочення та щомісячних сум погашення боргу).
При вирішенні питання про відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення визначальним є не формальний перелік обставин, а їх реальний вплив на можливість належного та своєчасного виконання рішення. Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду саме сукупність обставин, які мають об`єктивний, системний характер та не залежать від волі боржника, може визнаватися такою, що істотно ускладнює виконання судового рішення. 
Сам по собі факт недостатності поточних грошових коштів або невідповідності розміру щомісячного платежу задекларованому доходу боржника не є безумовною та самодостатньою підставою для надання розстрочення виконання судового рішення на умовах, запропонованих боржником. Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що розстрочення виконання рішення є виключним процесуальним механізмом, застосування якого можливе лише за наявності належно підтверджених обставин, які об`єктивно унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання рішення, а не зводиться до надання боржнику найбільш зручного або економічно вигідного режиму погашення заборгованості. Отже, саме лише посилання відповідача на низький рівень задекларованого доходу без надання доказів фактичної відсутності майнових активів, коштів, майнових прав чи інших джерел виконання рішення не може свідчити про неможливість виконання судового рішення у строки, визначені судом першої інстанції.
Твердження відповідача про вузьконаправленість єдиної сфери його діяльності (вирощування свиней) та наявність у нього невеликих виробничих потужностей відхиляються судом апеляційної інстанції, враховуючи недоведеність зазначених аргументів за допомогою належних та допустимих у розумінні процесуального закону доказів. Відповідно до наданої відповідачем звітної податкової декларації та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань розведення свиней не є єдиним видом економічної діяльності відповідача, натомість серед таких видів також значиться надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. При цьому наявність у відповідача значної кількості активів (зокрема, земельних ділянок; будинку) підтверджується доказами, наданими позивачем до своїх письмових заперечень на заяву про розстрочення виконання судового рішення.
Зауваження апелянта стосовно того, що встановлений місцевим господарським судом щомісячний платіж майже дорівнює його річному доходу, не спростовує правильності оскаржуваної ухвали, оскільки задекларований дохід фізичної особи-підприємця не є тотожним сукупному майновому стану боржника. Для вирішення питання про розстрочення виконання рішення суд оцінює не лише поточний дохід, а всю сукупність обставин, включаючи наявність майна, інших видів діяльності, активів та об`єктивних можливостей виконання судового рішення.
Доводи Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича про те, що отримання ним доходу має циклічний характер (для вирощування свиней до товарної ваги потрібно 5-6 місяців, у той час як найбільш вигідними періодами реалізації виступають весна та початок осені), жодним чином не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки встановлений місцевим господарським судом графік розстрочення на 5 місяців включає весняний період, протягом якого, за твердженням самого відповідача, останній здатен отримати найбільший дохід від своєї діяльності. 
Крім того, посилання скаржника на необхідність врахування циклічності сільськогосподарського виробництва та сезонності реалізації продукції самі по собі не свідчать про наявність виключних обставин у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, оскільки такі обставини є звичайним підприємницьким ризиком, притаманним відповідному виду господарської діяльності. Відповідно до принципів комерційного розрахунку та самостійності підприємницької діяльності, суб`єкт господарювання здійснює діяльність на власний ризик та повинен самостійно прогнозувати й враховувати сезонність доходів, можливі фінансові коливання та необхідність виконання майнових зобов`язань, у тому числі підтверджених судовими рішеннями.
Розстрочення виконання судового рішення не повинно трансформуватися у приховане кредитування боржника за рахунок стягувача всупереч принципу обов`язковості судового рішення та принципу правової визначеності. Надмірне продовження строку виконання рішення за відсутності виняткових і належно доведених обставин фактично покладало б негативні наслідки неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків виключно на позивача, який уже пройшов повний судовий цикл захисту свого права та отримав остаточне судове рішення, що набрало законної сили.
За таких обставин, надання розстрочення виконання судового рішення відповідно до графіку, визначеного судом першої інстанції, виходячи з обставин цієї конкретної справи, дозволить відповідачеві отримати дохід, який в подальшому спрямувати на погашення заборгованості перед позивачем, що відповідає інтересам обох сторін.
Інститут розстрочення виконання судового рішення спрямований не на звільнення боржника від виконання зобов`язання, а на забезпечення його реального виконання у спосіб, який не призведе до непропорційного втручання у господарську діяльність боржника та водночас не нівелює права стягувача. Такий підхід узгоджується із принципом пропорційності як складовою верховенства права, який вимагає досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами сторін.
Посилання відповідача на те, що він здійснює діяльність в умовах воєнного стану та пов`язаних із ним соціально-економічних труднощів, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки діяльність позивача, яка має очевидну суспільну значимість для населення, теж здійснюється з урахування негативних економічних наслідків, спричинених збройною агресією проти України. Зазначені заявником обставини мають загальний характер та однаково впливають на всіх учасників господарського обороту, а сам факт запровадження воєнного стану не є автоматичною підставою для розстрочення виконання судового рішення без встановлення прямого причинного зв`язку між відповідними обставинами та об`єктивною неможливістю виконання конкретного судового рішення.
Поряд з цим, Акціонерне товариство "ДТЕК Одеські електромережі" надає послуги з розподілу електричної енергії, при цьому введення воєнного стану та пов`язані з ним обмеження у сфері енергетики мають характер надзвичайних та загальновідомих обставин, які істотно впливають на фінансово-господарську діяльність суб`єктів ринку електричної енергії, у тому числі і позивача.
Південно-західний апеляційний господарський суд бере до уваги специфіку діяльності позивача як учасника ринку електричної енергії, функціонування якого має безпосередній вплив на забезпечення базових потреб населення та стабільність енергетичної системи держави. У таких правовідносинах застосування процесуальних механізмів, зокрема, розстрочення виконання рішення, повинно здійснюватися з урахуванням не лише приватних інтересів відповідача, а і публічного інтересу у безперебійному розподілі електроенергії.
Відтак невиправдане збільшення періоду погашення відповідачем заборгованості перед позивачем шляхом розстрочення виконання судового рішення на 9 місяців, про що просить апелянт, в умовах складної ситуації на ринку електричної енергії не забезпечить дотримання балансу інтересів, тоді як надана Господарським судом Одеської області розстрочка строком на 5 місяців виступає більш прийнятною та збалансованою.
Встановлений місцевим господарським судом п`ятимісячний строк розстрочення є співмірним, поміркованим та таким, що відповідає принципу пропорційності, оскільки, з одного боку, забезпечує боржнику додатковий час для акумулювання необхідних коштів та організації виконання рішення, а з іншого – не призводить до надмірного та невиправданого обмеження права стягувача на своєчасне отримання присуджених сум. Саме такий підхід відповідає завданню господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених прав та забезпечення реального виконання судових рішень.
Колегія суддів також враховує, що запропонований апелянтом графік погашення заборгованості фактично передбачає мінімальне фінансове навантаження на боржника за одночасного істотного відтермінування реального виконання судового рішення, при цьому будь-яких переконливих доказів того, що саме такий дев`ятимісячний строк є об`єктивно необхідним і достатнім для виконання рішення, відповідачем не надано. За відсутності таких доказів зміна встановленого судом першої інстанції порядку виконання рішення ґрунтувалася б виключно на припущеннях та суб`єктивному баченні боржником економічно комфортного режиму виконання судового рішення, що не відповідає правовій природі інституту розстрочення.
Водночас відповідач, обґрунтовуючи необхідність розстрочення виконання рішення на дев`ять місяців, фактично не надав жодного економічного чи фінансового розрахунку, який би підтверджував реальність та виконуваність запропонованого ним графіку платежів. В апеляційній скарзі відсутні докази прогнозованого надходження доходів, очікуваного прибутку, бізнес-плану чи інших документів, які б свідчили про об`єктивну здатність відповідача виконати рішення саме у запропонованому ним порядку.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що предметом стягнення у даній справі є заборгованість за необліковану електричну енергію, тобто фактично компенсація вартості ресурсу, спожитого поза належним обліком, що свідчить про те, що саме неправильні дії відповідача призвели до виникнення спору. Відтак саме поведінка відповідача стала передумовою виникнення відповідної заборгованості та подальшого судового спору, а тому негативні наслідки необхідності виконання судового рішення не можуть бути у непропорційний спосіб перекладені на позивача шляхом надмірного затягування строків його виконання.
Надання відповідачу розстрочення строком на п`ять місяців уже саме по собі є проявом процесуальної лояльності до боржника та свідчить про врахування судом першої інстанції його фінансового становища. Водночас подальше збільшення строку розстрочення за відсутності виняткових та належно доведених підстав фактично порушувало б принцип рівності сторін та створювало б необґрунтовану перевагу для боржника у спірних правовідносинах.
Надане місцевим господарським судом розстрочення виконання судового рішення здатне забезпечити досягнення мети виконання судового рішення з дотриманням балансу інтересів обох сторін (співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора), тим більше, що тривалість відповідного розстрочення для боржника не є невиправдано скороченою та визначена місцевим господарським судом з урахуванням дозволених процесуальним законом меж.
За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича №1002/01 від 10.02.2026 (вх.№2-201/26 від 10.02.2026) та розстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2987/25 на 5 місяців, що є адекватним проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами законодавства, яке регулює порядок виконання судових рішень, у тому числі і можливість розстрочення їх виконання, що належить до дискреційних повноважень суду.
Визначення періоду відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду належить до дискреційних повноважень суду. Дискреційне повноваження суду може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким (постанова Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №926/4693/23).
Тобто надання розстрочення виконання судового рішення належить до дискреційних повноважень суду, реалізація яких передбачає оцінку конкретних обставин справи з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. Втручання суду апеляційної інстанції у таку дискрецію можливе лише у разі її очевидно неправильного застосування або порушення балансу інтересів сторін, чого у даному випадку не встановлено.
З огляду на те, що питання розстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду, який, у свою чергу, навів належні та достатні підстави в обґрунтування свого висновку про розстрочення виконання рішення суду у цій справі на 5 місяців, і в даному випадку не вбачається, що суд першої інстанції використав свої повноваження з порушенням вимог чинного законодавства або з недотриманням "справедливого балансу" між сторонами, а доводи скаржника стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм права при постановленні оскаржуваної ухвали від 23.02.2026 у справі №916/2987/25 не знайшли свого підтвердження, тому підстав для скасування зазначеного судового акта колегія суддів не вбачає.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 про розстрочку виконання рішення у справі №916/2987/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Арутюняна Кероба Лендрушовича.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до приписів статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено та підписано 04.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук