УХВАЛА
06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 173/3456/24
провадження № 61-5927ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 
2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року 
у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу, виданого 02 грудня 2024 року у справі № 524/4928/23 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення 
з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:
02 грудня 2024 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , та доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вищевказаного судового наказу, в якій просив суд переглянути за нововиявленими обставинами та скасувати судовий наказ, виданий 02 грудня 2024 року у справі № 173/3456/24 Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_2 на утримання дітей.
Заява обґрунтована тим, що до винесення судом судового наказу діти перебували на постійному утриманні заявника та проживали разом з ним. Зазначає, що постійно забезпечував дітей продуктами харчування, предметами першої необхідності, навчальними матеріалами, фінансував додаткові освітні та спортивні заняття. Заявник вказує на ту обставину, що до винесення судового наказу він добровільно сплачував кошти на утримання дітей у розмірі 10 000,00 грн щомісяця на банківський рахунок ОСОБА_2 .
Крім того зазначав, що на його утриманні перебуває малолітня дитина - 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та співмешканка, яка доглядає за малолітньою дитиною, до досягнення останньою трирічного віку, утримання яких значно впливає на його фінансовий стан.
ОСОБА_1 стверджував, що розмір аліментів має визначатися з урахуванням принципів справедливості, рівності та об`єктивності, реального матеріального становища обох батьків, з урахування обов`язку утримання інших неповнолітніх дітей.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області 
від 21 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, виданого 02 грудня 
2024 року по цивільній справі № 173/3456/24 за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення заяви, оскільки вказані заявником відомості не є нововиявленими, 
а сама заява не містить фактів про нововиявлені обставини у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.
01 травня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року (надійшла до суду 04 травня 2026 року), 
в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Вказує, що суди попередніх інстанцій помилково ототожнили його обізнаність про існування у нього інших утриманців із процесуальним обов`язком та можливістю надати докази про них у наказному провадженні.
Зазначає, що стягнення 1/3 частки доходу на двох дітей за наявності ще двох осіб на його утриманні (доньки ОСОБА_6 та дружини ОСОБА_7 , яка має право на утримання до 
03 червня 2027 року) є дискримінаційним щодо останніх та порушує його майнові права. Суд, видаючи наказ, фактично позбавив його засобів для існування та забезпечення інших членів сім`ї, чим було порушено принцип пропорційності.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною третьою статті 167 ЦПК України судовий наказ оскарженню 
в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.
Частиною першою статті 170 ЦПК України визначено, що боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно із частиною восьмою статті 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

За змістом наведених норм процесуального права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом 
у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, вирішується судом 
у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби така обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другим критерієм для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду 
є доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Пункт 1 частини першої стаття 424 ЦПК України зазначає, що строк подання заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, визначається для учасників справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України 
з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої та апеляційної інстанції про те, що заявником не доведено існування нововиявлених обставин, передбачених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, а відтак 
і відсутні підстави для задоволення заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу.

Крім того, суди попередніх інстанцій вірно вказали, що посилання заявника на народження ще однієї дитини не є підставою для перегляду судового наказу, 
в розумінні нововиявлених обставин. 

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що згідно правової позиції Верховного Суду, що висловлена у постанові від 17 березня 2023 року у справі № 761/36042/20 
у випадку незгоди з судовим наказом боржник вправі захистити своє право шляхом подачі позову про зменшення розміру аліментів (припинення стягнення, тощо) (частина сьома статті 170 ЦПК України).

При цьому, Верховний Суд зазначає, що у абзацах 1 і 3 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» вказано, що процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Суди не уповноважені здійснювати повторну оцінку фактичних даних, на які посилається заявник як на підставу для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, які вже були предметом розгляду судів першої, апеляційної інстанції, перевірені та оцінені ними.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення 
у справах «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, «Устименко проти України» від 29 січня 2016 року, «Рябих проти Російської Федерації» від 03 грудня 
2003 року, «Нелюбін проти Російської Федерації» від 02 листопада 2006 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Таким чином, наведені ОСОБА_1 підстави не підпадають під дію пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України та не спростовують факти, покладені в основу судового наказу, й фактично зводяться до незгоди заявника з судовим наказом.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої та апеляційної інстанції, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 
2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року 
є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 01 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу, виданого 02 грудня 
2024 року у справі № 524/4928/23 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник 

Ю. В. Черняк