ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4395/26 Справа № 205/13296/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костромітіна О.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:   головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати: його особистою приватною власністю - 42/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м.; спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - 58/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м.; а також в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності за кожним на 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.11.2004 року він - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, відповідний актовий запис № 913. За період шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпра від 12 липня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2000 року, посвідченого Першою Дніпропетровською держнотконторою за №8-912 та зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 73-189 від 18.08.2000 року, належала квартира АДРЕСА_2 , житлова площа 16.6 кв.м. Оскільки грошових коштів на купівлю нової квартири не вистачало, вони з відповідачем вирішили продати належну йому квартиру, та добавити отримані з продажу кошти до суми, необхідної для укладання нового договору купівлі-продажу. У подальшому, згідно Договору купівлі-продажу від 21.02.2005 року, укладеного між ним та ОСОБА_5 , позивач продав квартиру АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Колодій, зареєстровано в реєстрі за № 699. У даному договорі зазначено, що продаж здійснено за 8870,23 гривень, які продавець отримав від покупця. В той же день, 21 лютого 2005 року, був укладений Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого придбана квартира АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 703. Відповідно до п. 3 даного договору продаж здійснено за 21091 гривень, які продавці отримали повністю від покупця до підписання цього договору. Згідно відповіді КП «Дніпровське БТІ» від 09.10.2023 року, станом на 31.12.2012 року, зареєстровано право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 , в цілому за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 703, зареєстровано КП «ДМБТІ» 30.03.2005 р. в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 3027971.Таким чином, позивач продав належну йому на праві власності квартиру, придбану у 2000 році, до укладання шлюбу, а продавши її придбав іншу квартиру у 2005 році, вже перебуваючи у шлюбі з відповідачем. Грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , у розмірі 8870,23 гривень, які є його особистими грошовими коштами, оскільки отримані від продажу його особистого майна, були доплачені до грошових коштів на купівлю нової квартири у сумі 21091 гривень. З урахуванням частки придбаної за особисті кошти квартири, позивач вважає, що спірну квартиру слід поділити таким чином: 71% позивачу, а 29% відповідачу. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду з вищевказаними позовними вимогами (том 1, а.с.2-7)

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,12 кв.м.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1\2 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,12 кв.м.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1\2 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,12 кв.м.
В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 , 42/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,12 кв.м. та визнання сумісною власністю подружжя 58/100 часток даної квартири - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2256,78 грн. (том 2 а.с.51-54).

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю (том 2 а.с.59-64). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що 05.11.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, відповідний актовий запис № 913.
За період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпра від 12 липня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03.04.2000 року № 8-912 Першою Дніпропетровською держнотконторою та зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 73-189 від 18.08.2000 року належала квартира АДРЕСА_2 , житлова площа 16.6 кв.м.
У подальшому, згідно Договору купівлі-продажу від 21.02.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , позивач продав квартиру АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Колодій, зареєстровано в реєстрі за № 699. У даному договорі зазначено, що продаж здійснено за 8870,23 гривень, які продавець отримав від покупця.
Під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 21 лютого 2005 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири ВВО № 423522, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №703, зареєстровано КП «ДМБТІ» 30 березня 2005 року за реєстровим №3027971, позивачем ОСОБА_1 , діючим за згодою своєї дружини ОСОБА_2 , придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за 21 091 гривень.
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3027971 від 28.01.2024 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 .
Під час укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідач надавала нотаріальну згоду на її придбання.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він працював разом з ОСОБА_2 з 1995 року та був її керівником. ОСОБА_2 працювала головним бухгалтером, вела два підприємства та могла працювати за сумісництвом на інших підприємствах. Він, як керівник підприємства, в 2004 році дарував їй на день народження 500 доларів. Заробітна плата ОСОБА_2 перевищувала середню заробітну плату та відповідала вище середньому рівню життя.
Свідок ОСОБА_7 - мати відповідача, суду пояснила, що до одруження донька проживала з ними. ОСОБА_2 працювала бухгалтером. Після того, як продали квартиру, переїхали проживати до неї, жили пів року. Купляли нову квартиру за свої кошти, донька доклала більше своїх коштів. Вони дали доньці на купівлю квартири 2000 гривень.
Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення шлюбу відповідач ОСОБА_2 мала особисті грошові кошти, що підтверджується показами свідків, а також доказами, які позивачем не спростовані, а саме: довідками ОК-5, ОК-7, відповідно до яких остання отримувала заробітну плату у 2003-2004 роках в 2 рази вище мінімальної заробітної плати, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем.
Доказів, що позивач ОСОБА_1 працював на момент укладання шлюбу та на момент купівлі спірної квартири, а також мав доходи, заощадження, крім грошових коштів отриманих від продажу квартири у розмірі 8870,23 гривень, яка належала йому на праві власності, останнім не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала позивачу, була продана ним вже під час перебування у шлюбі з відповідачем в інтересах сім`ї, а квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана за спільні кошти для спільного проживання в ній позивача та відповідача, тобто не для особистих потреб позивача. Відтак, дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, тому підлягає поділу за кожним по 1\2 частки.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами сторони позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15, постанову Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі № 638/17330/16-ц).
Крім того, частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У статті 70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суд першої інстанції правильно зазначив про неможливість відійти від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки на спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя позивач не надав суду належних та допустимих доказів, тому наявні обставини для застосування презумпції спільності майна подружжя. Так, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тому майно, яке може бути розділене між сторонами, ділиться відповідно до рівності часток – по 1/2 частині кожному.
В свою чергу апеляційний суд вважає помилковими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відступ від рівності часток при поділі спірної квартири з мотивів того, що частина коштів відповідачем сплачено за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 .
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
У спорах про визнання права особистої приватної власності на майно, саме по собі посилання на те, що спірне майно було придбано членом подружжя хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу квартири, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже він повинен також надати суду належні і допустимі докази придбання спірного майна саме за ці кошти (див. висновки Верховного Суду у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 (провадження №61-113св23).
На переконання колегії суддів, таким доказами, зокрема можуть бути: банківські виписки на підтвердження спрямування грошових коштів чи нотаріальна заява/згода другого з подружжя, що майно придбавається за особисті кошти, тощо (див. постанови Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі № 461/1617/15-ц (провадження № 61-19201св20), від 25 січня 2023 року у справі № 756/10871/20 (провадження № 61-9709св22), від 10 липня 2024 року у справі № 466/7242/22 (провадження № 61-6448св24), від 30 липня 2024 року у справі № 522/10944/21 (провадження № 61-2100св21), від 12 лютого 2025 року у справі № 756/8527/22 (провадження № 61-7062св24).
За таких обставин, колегія зауважує, що сам по собі факт продажу ОСОБА_1 21 лютого 2005 року квартири АДРЕСА_2 , з дозволу дружини ОСОБА_2 в період шлюбу, не свідчить про придбання спірної квартири (її частини), в тому числі за особисті кошти позивача та не спростовує презумпцію спільного майна на спірну квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальної частки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11 грудня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року. 

Судді: