Справа № 752/29274/25 
Провадження №: 2/752/1820/26 

РІШЕННЯ 
Іменем України

08.05.2026 м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Кирильчук І. А.,
за участю секретаря - Сінчук І. А., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пей» про зобов`язання змінити підстави звільнення,
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пей» (далі - ТОВ «Нова пей»), у якій просить змінити підставу його звільнення з пункту 2 статті 41 КЗпП України (втрата довіри) на пункт 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), а також зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до його особової справи та електронної трудової книжки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позов має немайновий характер і спрямований не на поновлення на роботі чи стягнення коштів, а виключно на зміну формулювання причини звільнення з метою уникнення негативного впливу на подальшу ділову репутацію позивача.

Позивач зазначає, що був звільнений незаконно, оскільки його дії не містили ознак, які б давали підстави для втрати довіри. Він визнає, що видав грошові кошти неналежній особі без відповідної довіреності, однак пояснює це винятковими обставинами - тяжким станом хворої клієнтки та необхідністю допомогти її сину. При цьому позивач наголошує, що його дії не спричинили жодної матеріальної шкоди відповідачу, а тому не можуть свідчити про ненадійність як працівника. Також він посилається на судову практику та положення законодавства, відповідно до яких втрата довіри має бути доведена роботодавцем і не може ґрунтуватися лише на формальному порушенні без настання негативних наслідків. Також ОСОБА_1 просить вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.

28 січня 2026 року представник відповідача через систему «Електронний суд» подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань, з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначав, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника пункту надання фінансових послуг, безпосередньо обслуговував грошові кошти та був матеріально відповідальною особою, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідач зазначає, що позивач неодноразово грубо порушував правила касової дисципліни, зокрема здійснював видачу грошових коштів без належної ідентифікації отримувача та без відповідних документів, що прямо заборонено внутрішніми інструкціями. Ці обставини підтверджуються службовим розслідуванням та письмовими поясненнями самого позивача, який визнав допущені порушення, що свідчить про наявність винних дій.

Крім того, відповідач наголошує, що для звільнення за пунктом 2 статті 41 КЗпП України не вимагається настання матеріальної шкоди, достатнім є сам факт винних дій працівника, які дають підстави для втрати довіри. Відповідач також зазначає, що позивач пропустив встановлений законом тримісячний строк звернення до суду з трудовим спором, оскільки був ознайомлений із наказом про звільнення ще 07 вересня 2022 року, а до суду звернувся значно пізніше без поважних причин для поновлення строку. У зв`язку з цим відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими а також просить суд стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 

03 лютого 2026 року позивач через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань, з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, вкотре підкреслюючи, що діяв добросовісно, без корисливого мотиву, з метою допомоги клієнту, адже відповідач завжди клієнтоорієнтований, а тому такі дії не можуть свідчити про його ненадійність чи бути достатньою підставою для втрати довіри.
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових послуг (далі -ПНФП) Філії № 1 з 07 листопада 2019 року на підставі наказу № 2802-к від 06 листопада 2019 року.

16 серпня 2020 року ОСОБА_1  був переведений з посади касира ПНФП Філії №1 на посаду старшого касира мобільної групи Філії №1.

12 квітня 2021 року позивач був переведений з посади старшого касира мобільної групи Філії №1 на посаду начальника ПНФП Філії №1 на підставі наказу №1197-к від 01 квітня 2021 року. В цей день Позивач був ознайомлений з посадовою інструкцією начальника ПНФП Філії №1, що підтверджується копією вказаної інструкції з особистим підписом ОСОБА_1 

01 квітня 2021 року відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з позивачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Перебуваючи на посаді начальника ПНФП Позивач виконував касові операції в пункті надання фінансових послуг № 10321. Відділом безпеки відповідача було проведено службове розслідування, за результатом якого в липні та серпні 2022 року були встановлені чисельні випадки грубого порушення вимог касової дисципліни начальником ПНФП №10321, зокрема, проведення фінансових операцій з видачі готівкових коштів у відсутність належного отримувача.

Позивач визнав свою провину, що підтверджується копією пояснень, долучених ОСОБА_1  до матеріалів справи та наданих останнім від 16 серпня 2022 року, де він вказує, що дійсно видав кошти, а саме: грошові перекази ОСОБА_2 , які надходили на рахунок його матері - ОСОБА_3 , котрі вона не могла отримати особисто у зв`язку з перебуванням у закладі охорони здоров`я на стаціонарному лікуванні, однак дуже потребували вказаних коштів. Наголошував, що розумів, що чинив неправомірно, оскільки ОСОБА_2 забрав грошові кошти без відповідної на те довіреності, однак пішов на цей крок виключно увійшовши в складне положення людей. Зауважив, що видав грошові кошти з каси іншого касира, щоб уникнути фінансового моніторингу. 

02 вересня 2022 року відповідач отримав службову записку регіонального директора щодо розгляду питання про звільнення позивача за пунктом 2 частиною першою статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я.

Відповідно до наказу № 2464-к від 07 вересня 2022 року позивача було звільнено з посади 07 вересня 2022 року у зв`язку зі втратою довір`я згідно з пунктом 2 статті 41 КЗпП України.

Статтею 131 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору із зазначеної підстави потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку з`ясовує: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача та чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 752/7994/17 від 03 квітня 2019 року.

Відповідно до вимог посадової інструкції начальник ПНФП виконує в разі необхідності функції касира ПНФП. Підписанням цієї посадової інструкції начальник ПНФП підтверджує, що він ознайомлений з посадовими обов`язками касира ПНФП - п. 2.15 посадової інструкції

Згідно з п. 2.22 посадової інструкції начальник ПНФП зобов`язаний під час виконання своїх службових обов`язків сумлінно дотримуватись вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, а також вимог Єдиних Правил внутрішнього фінансового моніторингу небанківської фінансової групи «НоваПей» та інших внутрішніх документів Товариства з питань фінансового моніторингу.

Відповідно до п. 4.1 посадової інструкції начальник ПНФП при виконанні своїх функціональних обов`язків несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України, в тому числі і за недотримання вимог касової дисципліни.

Пунктом 4.6 посадової інструкції передбачено, що порушення начальником ПНФП, який безпосередньо обслуговує грошові цінності, вимог цієї Посадової інструкції є підставою для втрати довір`я до нього з боку Товариства та звільнення в порядку, передбаченому КЗпП України.

Відповідно до п. п. а) та б) ст. 1 Договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між Позивачем та Відповідачем, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей; зобов`язаний дбайливо ставитися до переданих йому на збереження матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

В письмових поясненнях від 29 серпня 2022 року наданих ОСОБА_1 генеральному директору ТОВ «Нова пей» - Кривошапку А.В., позивач своїм підписом підтвердив, що при виконанні функціональних обов`язків касира має доступ до каси, що розміщена на робочому місці в ПНФП №10321.

В пункті 1.5 вищенаведених пояснень ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що Повідомленням №2 від 07 травня 2019 року, він був попереджений про наслідки порушення касової дисципліни шляхом видачі грошових переказів неналежному отримувачу.

Досліджені судом вищевказані докази, дають суду вагомі підстави дійти висновку, що ОСОБА_1 станом на 16 серпня 2022 року, займаючи посаду начальника ПНФП Філії № 1 був відповідальною посадовою особою, яка в тому числі мала доступ до безпосереднього обслуговування грошей, що в свою чергу спростовує твердження позивача про те, що він не являється суб`єктом п. 2 ст. 41 КЗпП України, а відтак і не міг бути звільнений на підставі цієї норми.

Суд звертає увагу, що аргументи позивача про відсутність будь-якої шкоди, завданої відповідачу діями ОСОБА_1 , що на думку останнього, обґрунтовує незаконність його звільнення на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України є безпідставними з огляду на наступне.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов:
1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо) (спеціальний суб`єкт);
2) винна дія працівника;
3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу (суб`єктивне ставлення роботодавця до конкретної ситуації і зміна ставлення до працівника).

Відповідно до положень статті 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Обов`язок обґрунтувати втрату довіри до працівника покладається на роботодавця, який повинен навести об`єктивні докази вини працівника у завданні матеріальної шкоди роботодавцеві або скоєнні інших протиправних дій. Недовіра до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. Втрата довіри може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він вчинив навмисно або з необережності, і завдав або міг завдати шкоду, що дає підстави власнику або уповноваженому ним органу виявити йому недовіру.

Водночас доведення «втрати довіри» роботодавця до звільненого працівника є наслідком винних дій останнього, тому не потребує окремого доказування і встановлюється, зокрема, за внутрішнім переконанням суду. КЗпП України не вимагає повторюваності таких дій, тобто одного інциденту достатньо для звільнення, оскільки створюється загроза їхньої повторюваності.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 712/9873/20 від 29 червня 2022 року.

Незважаючи на такі людські якості позивача, як емпатичність та довіра до людей, суд дійшов висновку, що видача грошових коштів особі, будучи завідомо обізнаним, що вони їй не належать, створило реальну загрозу настання матеріальних збитків для відповідача, що в свою чергу стало наслідком втрати довіри до останнього. 

Слід зазначити, що внутрішні нормативні документи відповідача чітко визначають порядок видачі грошових коштів отримувачу, його ідентифікацію та верифікацію, натомість позивач, порушуючи умови посадової інструкції начальника ПНФП, здійснив видачу грошових коштів неналежному отримувачу, що підтверджується поясненнями самого працівника та висновком службової перевірки відділу безпеки ТОВ «Нова пей». Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої частини шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача подано копію договору про надання правової допомоги від 01 липня 2020 року, копію протоколу узгодження вартості послуг № 2-НП, копію акту приймання передачі наданих адвокатом послуг. 

З приводу визначення розміру витрат, які підлягають відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача, та понесені відповідачем як витрати на правову допомогу, суд зазначає наступне. 

Представником відповідача заявлено вимогу про відшкодування послуг з надання правової допомоги у розмірі 10 000 грн, такі витрати на правовому допомогу на думку позивача у вказаному розмірі є завищеними. 

За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Нормами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. 

Згідно з акту приймання передачі наданих адвокатом послуг від 04 лютого 2026 року адвокат Войтов О.А. надав замовнику правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Нова Пей» про зобов`язання змінити підставу звільнення, а відповідач прийняв таку правову допомогу, а саме: надання правової консультації, збирання доказів, підготовка та подання відзиву на позов, необхідних заяв/клопотань.
У той же час, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в загальному розмірі 10 000,00 грн не є співрозмірним та не відповідає критеріям розумності та справедливості.
Суд не вважає належним чином обґрунтованою суму компенсації витрат на правничу допомогу у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Оцінюючи надані з боку адвоката послуги, суд зазначає, що дана справа не є складною, а тому суд вважає, що з боку виконавця робіт не потребувало значного часу для аналізу спірних правовідносин, не потребувала значного часу та вивчення для складання відзиву та заперечення на відповідь на відзив, де загальна вартість наданих послуг склала 10 000,00 грн.
Тому, ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності справи, що розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача в рахунок компенсації понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до платіжної інструкції від 05 листопада 2025 року № @2PL244238 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. слід залишити за останнім.

Керуючись статями 41, 131, 135-1 КЗпП України, статтям 12-13, 81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пей» про зобов`язання змінити підстави звільнення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пей» витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова пей», ЄДРПОУ 38324133, адреса місця знаходження: 03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, корп. 1, пов. 13, оф. 1304.

Рішення суду виготовлено 08 травня 2026 року.

Суддя           І. А. Кирильчук