ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 405/7805/25
провадження № 22-ц/4809/1145/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рижкова Анатолія Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2026 року у складі судді Гершкула І. М. і
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В грудні 2025 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:
-визнати спільним майном подружжя: садовий (житловий) будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення, загальною площею 38,37 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;
-здійснити поділ зазначеного майна шляхом передачі його у власність відповідачу.
-стягнути на свою користь компенсацію вартості її 1/2 частки у спільному майні в сумі 962 172,50 грн;
-стягнути на свою користь судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуте та створене майно, яке, на думку позивачки, є спільною сумісною власністю подружжя. 
Зокрема, садовий будинок був збудований та введений в експлуатацію під час шлюбу за спільні кошти, а нежитлове приміщення, отримане відповідачем за договором дарування, було істотно реконструйоване та покращене за рахунок спільних коштів подружжя, що значно збільшило його вартість.
ОСОБА_1 зазначала, що право власності на спірне майно було оформлено на відповідача без її згоди, а після розірвання шлюбу їй стало відомо про відчуження нежитлового приміщення на користь дочок відповідача. 
Вважаючи, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна залишено без розгляду.
В задоволенні клопотання про повернення судового збору відмовлено.
Роз`яснено позивачу право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення позову без розгляду.
Ухвалою Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2026 року заяву позивача ОСОБА_1 про повернення судового збору залишено без задоволення.
Ухвала суду мотивована тим, що позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду за заявою її представника, а відповідно до пункту 4 частини 1 статті 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачений судовий збір не підлягає поверненню у випадку, коли позов залишено без розгляду за заявою (клопотанням) позивача або його представника. 
Оскільки саме така підстава мала місце у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для повернення судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Рижкова А. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про повернення судового збору, сплаченого позивачем, задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у поверненні судового збору та формально застосував положення статті 7 Закону України «Про судовий збір», не врахувавши фактичні обставини справи.
Зокрема, заява про залишення позову без розгляду була подана позивачем не з власної ініціативи чи з метою зловживання процесуальними правами, а через об`єктивні процесуальні обставини. 
Після того як суд відмовив в об`єднанні двох справ між тими самими сторонами щодо поділу спільного майна та зупинив провадження у справі № 405/7805/25 до вирішення іншої справи, ОСОБА_1 фактично була позбавлена можливості ефективно захищати свої права і тому було прийнято рішення залишити позов без розгляду для подальшої реалізації своїх прав у межах іншого провадження.
Суд першої інстанції не дослідив причин подання заяви про залишення позову без розгляду та не встановив, що така заява була вимушеним процесуальним кроком, спрямованим на економію процесуального часу та забезпечення можливості подання зустрічного позову в іншій справі. Тому висновок суду про неможливість повернення судового збору є необґрунтованим.
Позивачка належним чином виконувала всі процесуальні обов`язки, не допускала повторної неявки в судові засідання, не подавала безпідставних заяв та не зловживала процесуальними правами, а тому підстави для застосування винятків, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з вимогами частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Рижков А. О., підтримали доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4  в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення із зазначенням про причини невручення «адресат відсутній».
За змістом пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
За таких обставин, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в силу вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача – це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія – це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це його диспозитивне право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
В ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету (частина третя статті 257 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).
Таким чином, за змістом наведеної норми вказаного Закону у випадку залишення судом позову без розгляду на підставі відповідної заяви позивача сплачена останнім сума судового збору не повертається.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Аналіз викладеного у сукупності свідчить про те, що за наявності заяви позивача про залишення позову без розгляду суд, в силу вимог пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, зобов`язаний постановити ухвалу про залишення позову без розгляду. 
Разом з тим особі, позов якої судом залишено без розгляду за її заявою, не повертається сплачена сума судового збору за подання позовної заяви, що прямо передбачено пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2024 року у справі № 202/16597/23 (провадження № 61-2159св24).
Матеріалами справи підтверджується, що в грудні 2025 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 . Про поділ спільного майна (а. с. 1-8).
17 березня 2026 року представником позивача адвокатом Рижковим А. О. було подано клопотання, в якому він просив залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду (а. с. 124).
Ухвалою Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна залишено без розгляду (а. с. 156).
30 березня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила на підставі ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» повернути сплачену нею суму судового збору за подання позовної заяви (а. с. 151).
Оскільки позов було залишено без розгляду саме за заявою представника позивача, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюється виняток, прямо встановлений пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого у такому випадку сплачена сума судового збору поверненню не підлягає.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для повернення ОСОБА_1 сплаченої суми судового збору.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до власного тлумачення апелянтом норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що заява про залишення позову без розгляду була подана не з власної ініціативи позивача, а внаслідок об`єктивних процесуальних обставин, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки пункт 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не ставить питання повернення судового збору в залежність від мотивів подання такої заяви. 
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був дослідити причини подання заяви про залишення позову без розгляду та надати оцінку їх поважності, адже залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України є реалізацією диспозитивного права позивача, а тому закон не покладає на суд обов`язку перевіряти мотиви такого звернення чи встановлювати їх обґрунтованість.
Посилання позивача на те, що подання заяви про залишення позову без розгляду було вимушеним процесуальним кроком, спрямованим на забезпечення ефективного захисту прав позивача в іншому судовому провадженні, також не впливає на правильність висновків суду першої інстанції. Незалежно від причин прийняття позивачем відповідного процесуального рішення, правові наслідки такого волевиявлення визначені законом та є однаковими для всіх учасників процесу.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції формально застосував положення статті 7 Закону України «Про судовий збір», адже суд правильно встановив характер процесуальної підстави залишення позову без розгляду та застосував до спірних правовідносин норму матеріального права, яка прямо регулює питання повернення судового збору в такому випадку.
Аргументи позивача про відсутність з її боку зловживання процесуальними правами, належне виконання нею процесуальних обов`язків та відсутність повторної неявки в судові засідання не спростовують законності оскаржуваної ухвали, оскільки зазначені обставини не є підставами для повернення судового збору у разі залишення позову без розгляду за заявою самого позивача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Рижкова Анатолія Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 04.06.2026.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді        О. Л. Карпенко

О. І. Чельник