Постанова
Іменем України

20 травня 2026 року
м. Київ 

справа № 568/1207/24
провадження № 61-3629св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

за позовом про стягнення боргу за договором позики:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним:
позивач -  ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 липня 2025 року в складі судді: Делалової О. М., та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року (повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року) в складі колегії: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

Історія справи
Короткий зміст позовів

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що її донька ОСОБА_5 перебуває у шлюбі з відповідачем. У 2018 році донька з зятем придбали для проживання житловий будинок по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, які розташовані поряд. Для придбання нерухомого майна позивачка позичила їм 20 000 дол. США без встановлення строків повернення грошей, оскільки коштів у подружжя не вистачало. 

Однак упродовж тривалого часу зять ОСОБА_2 не повертав позичені кошти, тому 25 червня 2022 року вона попросила його повернути кошти. ОСОБА_2 особисто склав та надав їй боргову розписку, за змістом якої останній зобов`язався щомісяця 30 числа сплачувати їй по 5 000 злотих до тих пір, поки не віддасть половини позиченої суми. З часу складення боргової розписки ОСОБА_2 так і не повернув жодних коштів, що змусило позивачку звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

ОСОБА_3 просила:
стягнути з ОСОБА_2 позику у сумі 10 000 дол. США. 

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 подав до ОСОБА_1 зустрічний позов про визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір позики не укладався, грошові кошти за цим договором передані не були. 

Дійсно на купівлю будинку у 2018 році теща ОСОБА_1 давала грошові кошти, однак без будь-яких умов. 

ОСОБА_1 не позичала кошти на придбання будинку, що підтверджується змістом протоколу від 05 серпня 2024 року ІІІ відділу у справах сім`ї та неповнолітніх Районного суду у місті Сьорода-Великопольська. У протоколі зафіксовано, що ОСОБА_6 , даючи свідчення суду, пояснила, що її мама дала їй і ОСОБА_2 гроші, і на ці гроші вони купили будинок. Приблизно у травні 2022 року він з дружиною проживали у Республіці Польщі. Стосунки між ними різко погіршилися, хоч у них є троє малолітніх дітей. ОСОБА_7 стала виганяти ОСОБА_2 з житла, шантажуючи тим, що вона зробить так, що він ніколи не побачить дітей. Вимагала від нього робити все так, як вона каже, в тому числі написати під її диктовку розписку від 25 червня 2022 року, і він вимушений був написати розписку, намагаючись зберегти сім`ю. 

Після отримання від ОСОБА_2 розписки, дружина відразу у серпні 2022 році звернулася з позовом до суду про розірвання шлюбу і стала проживати у Республіці Польщі без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народила від нього дочку. Через психічний тиск з боку ОСОБА_7 він змушений був написати розписку від 25 червня 2022 року, яку використала ОСОБА_1 для звернення до суду позовом.

ОСОБА_2 просив: 
визнати договір позики грошових коштів від 25 червня 2022 року недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 липня 2025 року:
у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено;
зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено;
визнано недійсним договір позики грошових коштів, укладений 25 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
у 2018 році ОСОБА_1 було надано сім`ї ОСОБА_8 грошові кошти на придбання нерухомого майна. Будь-яких умов надання зазначених коштів у 2018 році ОСОБА_1 не висувалося. Вся придбана нерухомість була оформлена на ОСОБА_7 . Влітку 2022 року в сім`ї ОСОБА_8 почався сімейний розлад і лише після цього ОСОБА_1 висунуті вимоги про повернення грошових коштів. Розписка ОСОБА_2 була написана фактично в момент розриву сімейних стосунків, який відбувся за ініціативою ОСОБА_7 . Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 намагався примиритися задля збереження сім`ї та проживання разом із дітьми;
між колишнім подружжям ОСОБА_8 відбуваються судові процеси, зокрема, щодо стягнення аліментів на утримання дітей, обмеження ОСОБА_9 у батьківських прав. Суд приходить до висновку, що між колишнім подружжям ОСОБА_8 є спір щодо спільного майна, що може призвести до його поділу в судовому порядку. Предметом спільного майна є придбані житловий будинок та земельні ділянки, на які і надавалися гроші ОСОБА_1 у 2018 році для їх купівлі;
суд приходить до висновку що поза розумним сумнівом, за оспорюваним договором позики не відбувалося фактичне передавання коштів від позикодавця до позичальника, а вчинений такий договір був зі сторони ОСОБА_2 з метою налагодження стосунків з дружиною ОСОБА_10 задля подальшого безперешкодного спілкування з дітьми. Крім цього, суд приходить до висновку, що вимагання написання розписки ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_7 було фактично зроблено з метою подальшого використання її в процесі поділу майна подружжя щодо джерела походження грошей на придбання нерухомості. Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 була написана розписка під впливом психологічного тиску з боку як ОСОБА_1 , так і з боку ОСОБА_7 , про що також додатково свідчить текст розписки та зроблені в ньому орфографічні описки, а також відсутність логічного викладення тексту розписки;
цілком зрозумілим є те, що неможливо вимагати письмових доказів чи інших матеріальних доказів вчинення психологічного тиску на сторону договору, адже, вочевидь, такі події відбуваються без свідків та документування. Отже, суд приходить до висновку, про наявність підстав визнання вказаного договору позики недійсним на підставі статті 231 ЦК України внаслідок застосування психологічного тиску у вигляді залякування з боку ОСОБА_7 , договір був вчинений проти дійсної волі ОСОБА_2 ;
з метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 та від 23 червня 2023 року у справі №756/9028/20. Проте, очевидним є те, що правова природа оспорюваного договору не відповідає суті договору позики, крім того очевидним є те, що гроші у сумі 10 000 дол. США ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не передавалися, тобто в контексті статті 1046 ЦК України цей договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики;
суд намагався уточнювати у представника позивача за зустрічним позовом щодо суперечливості позовних вимог: про недійсність правочину (тобто він укладений) з вадами вільного волевиявлення і те, що договір позики є неукладеним. Проте представник позивача за зустрічним позовом не зміг уточнити саме правові підстави позову, проте чітко і послідовно пояснював дійсні обставини справи та правовідносини, з яких він виходив, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги - отже у відповідача та його представника за зустрічним позовом була можливість подати всі відповідні докази та аргументи з огляду на обставини позову, зазначені позивачем. Отже, такі дії суду не суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу та викладеним твердженням у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12). Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації;
з огляду на наявність первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики суд врахував, що визнання оспорюваного договору недійсним буде відповідати належному способу захисту порушених прав позивача ОСОБА_2 за зустрічним позовом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_11 залишено без задоволення;
рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 липня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
звертаючись з позовом з підстав, визначених положеннями статті 1049 ЦК України, ОСОБА_3 вказувала, що у 2018 року дочка із зятем придбали для свого проживання житловий будинок та дві земельні ділянки. Оскільки коштів у подружжя на купівлю майна не вистачало, вона позичила їм 20 000 дол. США, не встановлюючи строку повернення грошей. Разом з тим, у пункті 11 договору купівлі-продажу від 03 травня 2018 року зазначено, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 набувається у спільну сумісну власність подружжя покупця за згодою її чоловіка ОСОБА_2 . Такі ж умови викладені у пунктах 7.1 договорів купівлі-продажу земельних ділянок площею 0.2500 га, кадастровий номер: 562588400:01:003:0051, та площею 0,2561 га, кадастровий номер 562588400:01:003:0052, які знаходяться за адресою: Рівненська область, с. Башарівка. У пунктах 9, 10 цих договорів засвідчено: сторони підтверджують, що умови договору зрозумілі і відповідають дійсній волі сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання реальних наслідків, які обумовлені у ньому, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу. Тобто, умови договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 03 травня 2018 року, не підтверджують того факту, що ОСОБА_11 на придбання майна позичала подружжю кошти;
як видно з протоколу від 05 серпня 2024 року ІІІ відділу у справах сім`ї та неповнолітніх Районного суду у місті Сьорода-Великопольська у справі про стягнення аліментів дочка ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , яка у справі про стягнення аліментів була позивачем, надала пояснення про те, що в Україні вона з ОСОБА_2 мають спільний будинок на придбання якого її мати дала кошти. Зазначене дає підстави для висновку, що подружжя ОСОБА_2 , ОСОБА_7 у 2018 році на придбання нерухомого майна не укладали договір позики з ОСОБА_11 . Матеріали справи не містять жодного доказу того, що у 2018 році між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 виникли боргові зобов`язання за договором позики. За відсутності доказів на підтвердження факту укладення договору позики суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні первинного позову;
спір між сторонами виник щодо участі ОСОБА_3 у придбанні житлового будинку та земельних ділянок за договорами купівлі-продажу від 03 травня 2018 року для сім`ї її дочки ОСОБА_7 ;
щодо складання ОСОБА_2 боргової розписки про повернення позики від 25 червня 2022 року. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється;
заперечуючи факт позики коштів у зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2 вказує на те, що будинок був придбаний у 2018 році, а розписка ним написана у 2022 року, у той період, коли сім`я розпалась, дружина виганяла його з помешкання і погрожувала забороною бачитись з дітьми. Саме за цих обставин, під психологічним тиском, задля збереження сім`ї, написав розписку, хоча за даною розпискою ніяких коштів не отримував від ОСОБА_11 . Суд першої інстанції правильно оцінив докази і зробив висновок що написання ОСОБА_2 зобов`язання про повернення коштів для ОСОБА_11 вчинено під впливом психологічного тиску з боку як ОСОБА_1 та її дочки. ОСОБА_2 написав розписку з метою налагодження стосунків з дружиною ОСОБА_10 задля подальшого безперешкодного спілкування з дітьми, а вимагання написання розписки зі сторони ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_7 було зроблено з метою подальшого використання розписки в процесі поділу майна подружжя щодо джерела походження грошей на придбання нерухомості. До такого висновку суд прийшов врахувавши те, що після написання зобов`язання повернути кошти, дочка ОСОБА_11 - ОСОБА_7 , зразу ж подала позов на розлучення та про стягнення з ОСОБА_2 аліментів. При слуханні справи про стягнення аліментів у Районному суді у місті Сьорода-Великопольська ОСОБА_7 надала пояснення, що вона перебуває у неформальних відносинах з ОСОБА_13 , і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_14 . У підтвердження своїх доводів зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи записи розмов на телефоні його та ОСОБА_7 , якими підтверджено вчинення психологічного тиску на ОСОБА_7 задля написання зобов`язання про повернення коштів для ОСОБА_11 .

Аргументи учасників справи

16 березня 2026 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року), в якій просила:
оскаржені судові рішення скасувати;
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника;
для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
наявність у позичальника оригіналу боргової розписки без зазначення у ній про повернення боржником оспорюваних сум, є належним доказом існування заборгованості за договором позики;
зустрічний позов про визнання договору позики недійсним ґрунтувався на доказах, які стосувалися виключно сімейних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Суд першої інстанції взяв до уваги відеозапис, з якого вбачається, що відбувається розмова між подружжям, про те, як ОСОБА_5 просить ОСОБА_2 покинути житло, бо остання не бажає більше з ним жити, та ніби він намагається владнати сімейну кризу. Проте, суд не взяв до уваги доводи позивача про те, що відповідний відеозапис був здійснений вже після написання боргової розписки. Тобто, цей доказ є неналежним, оскільки ніяким чином не стосується предмета доказування - обставин, пов`язаних з моментом написання розписки;
аналіз тексту документа на предмет наявності ознак психологічного тиску або примусу входить виключно до компетенції фахівців у галузі лінгвістики та психології під час проведення судово-лінгвістичної експертизи або комплексної судово-психолого-лінгвістичної експертизи. Суд не наділений повноваженнями самостійно проводити такий спеціалізований аналіз, оскільки це вимагає спеціальних знань, які виходять за межі загальної судової компетенції;
для застосування статті 231 ЦК України, вимагається доведення конкретних обставин, що впливають на волю сторони. Відповідачем долучено виключно докази, які стосуються сімейних правовідносин з колишньою дружиною (наприклад, відеозапис розмови про розлучення), а позиція відповідача формується на неналежних доказах, які не безпосередньо вказують на подію та факт написання боргової розписки під психологічним тиском;
висновки судів про те, що у борговій розписці відсутня фіксація факту передачі грошових коштів як позики та їх отримання відповідачем, не ґрунтуються на вимогах ЦК України, яким визначено, що боргова розписка посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, тоді як власноручне складення ним розписки підтверджує їх отримання. Окрім цього судами не взято до уваги, що надана суду розписка містить істотні умови договору позики - дату її складання, отримання коштів у визначеній конкретній сумі та зобов`язання щодо їх повернення.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

12 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 квітня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21; від 29 жовтня 2025 року у справі № 214/1607/19; від 29 червня 2023 року у справі № 295/15478/21; від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц; від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц; від 20 березня 2019 року у справі № 640/219/14-ц; від 07 серпня 2019 року у справі № 753/22661/14; від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18; від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц; від 12 січня 2022 року в справі № 466/6829/17; від 04 грудня 2024 року у справі № 336/3695/22; постановах Верховного Суду України: від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц; від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15; від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

ОСОБА_2 з 30 вересня 2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2022 року шлюб розірвано.

ОСОБА_3 є матір`ю з ОСОБА_7 .

У період шлюбу подружжя ОСОБА_2 , ОСОБА_7 придбали за договорами купівлі-продажу від 03 травня 2018 року:
житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку площею 0.2500 га, кадастровий номер: 562588400:01:003:0051;
земельну ділянку площею 0,2561 га, кадастровий номер 562588400:01:003:0052, які розташовані за адресою: Рівненська область, с. Башарівка.

Право власності на придбане нерухоме майно зареєстровано на дружину ОСОБА_7 .

25 червня 2022 року ОСОБА_2 написав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 зобов`язався, щомісяця 30 числа сплачувати по 5 000 злотих ОСОБА_1 до тих пір поки не віддасть суму, яку вона позичила на купівлю будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 20 тис. доларів, у зв`язку з тим, що я перебуваю у шлюбі з ОСОБА_15 ділим гроші наполовину, а саме 20 тис. доларів на двох. Враховуючи вищевказане, зобов`язується віддати 10 тис. доларів. Підтверджую, що пишу все з власної волі при здоровому глузді».

З протоколу судового розгляду у справі за позовом неповнолітніх ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , інтереси яких представляє мати ОСОБА_15 до ОСОБА_19 про стягнення аліментів, яка розглядається ІІІ Відділом у справах сім`ї та неповнолітніх Районного суду у м. Сьрода-Великопольська від 05 серпня 2024 року, а саме з пояснень ОСОБА_15 вбачається, що ОСОБА_2 з червня 2022 року з ними не проживає. Вона перебуває у неформальних стосунках з ОСОБА_20 , від якого народила доньку, наразі перебуває у декретній відпустці, грошей на утримання дітей в повній мірі немає, відповідач матеріально не допомагає. У них є спільний будинок в Україні, її мати взяла кредит у Польщі, дала їм ці гроші, і на ці гроші вони купили будинок в Україні, у ОСОБА_21 є ключі від нього, і він приїжджає туди. Вона хотіла б продати цей будинок, щоб мати гроші на утримання, але ОСОБА_21 також створює їй труднощі. В Україні розглядається справа про поділ майна, а в Польщі - справа про обмеження його батьківських прав. З наданого суду звукозапису вбачається розмова між ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , з якої стає зрозумілим, що ОСОБА_10 просить ОСОБА_21 покинути житло та дітей, бо вона не хоче більше з ним жити. ОСОБА_21 намагається владнати сімейну кризу, не хоче покидати сім`ю та дітей.

Свідок ОСОБА_23 суду пояснила, що є матір`ю ОСОБА_9 . Син перебував у шлюбі з ОСОБА_15 . Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. З літа 2022 року сімейні стосунки між дітьми погіршилися, ОСОБА_10 вирішила покинути ОСОБА_21 . Діти з 2022 року проживають у Польщі. ОСОБА_21 їй дзвонив, в нього був поганий психологічний стан з приводу розриву стосунків. З його слів знає, що щоб мати можливість бачитися з дітьми, він був змушений написати розписку про те, що винен 10 000,00 доларів ОСОБА_1 , які вона давала на купівлю нерухомості у 2018 році. Свідок підтвердила той факт, що ОСОБА_1 давала дітям гроші на купівлю нерухомості, однак про жодні умови їх надання їй невідомо, а також невідомо скільки саме надала грошей ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16).

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що «залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України й виходив із того, що: з договору позики не вбачається, що ОСОБА_2 взяв кошти та зобов`язався повернути їх до 05 грудня 2008 року, оскільки в договорі вказано, що ОСОБА_2 «бере» у ОСОБА_1 кошти в розмірі 300 тис. доларів; договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною - ОСОБА_2 - і не підписаний позикодавцем (позивачем); на другій сторінці договору біля запису щодо зобов`язання повернути кошти до 5 грудня 2008 року відсутній підпис ОСОБА_2; договір не містить назви та коду валюти. Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору позики. Від імені ОСОБА_2 написано документ, який названо договором позики та згідно з яким останній брав у ОСОБА_1 300 тис. доларів і зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна тощо. Позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, передчасно погодився з висновками апеляційного суду, який: не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування». 

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже вказувала, що:
поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso jure та ексцепцію. Заперечення ipso jure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину), і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). В такому разі потрібна відповідна заява;
стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, проте про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції. Заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу;
тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову. Експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником не свідчить про те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за наявності саме власноручної розписки, не спростовує отримання коштів позичальником. Така експертиза відповідає лише на питання автентичності підпису, а не про факт передачі грошей. Спірність підпису («ймовірно не відповідач») сама по собі не доводить відсутність позики, не веде до визнання не передавання коштів. Тягар доказування підробки підпису лежить на позичальникові (відповідачеві). Висновок експерта про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником не підтверджує те, що кошти насправді не були отримані позичальником від позикодавця, як і не спростовує його;
коли боргова розписка складена власноручно позичальником, оспорюючи факт укладення договору позики (одержання грошових коштів у борг), спростуванню підлягає не лише належність підпису на розписці позичальнику, але й факт її виконання відповідачем. При цьому за наявності оригіналу розписки у позикодавця (позивача) простого заперечення позичальником (відповідачем) недостатньо (заперечення факту), якщо останній заперечує справжність підпису та факт отримання грошей, це заперечення потребує доведення цих обставин і тягар їх доведення лежить на відповідачеві (позичальникові) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 (провадження № 61-16707сво24)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Касаційний суд вже вказував, що:
конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2022 року в справі № 679/1439/18 (провадження № 61-6057св21));
статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (див. постанову Верховного Суду Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18);
у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (див. постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16-ц (провадження № 61-36524 св 18));
для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц (провадження № 61-6130св20)).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом про стягнення боргу за договором позики ОСОБА_3 посилалася на те, що 25 червня 2022 року ОСОБА_2 особисто склав та надав їй боргову розписку, за змістом якої останній зобов`язався щомісяця 30 числа сплачувати їй по 5 000 злотих доти, поки не віддасть 10 000 дол. США. Проте після складення боргової розписки ОСОБА_2 не повернув коштів;
при зверненні із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним ОСОБА_2 посилався на те, що через психічний тиск з боку ОСОБА_7 він змушений був написати розписку від 25 червня 2022 року, яку використала ОСОБА_1 для звернення до суду позовом;
суди вказали, що розписка написана ОСОБА_2 у 2022 року у той період, коли сім`я розпалась, дружина виганяла його з помешкання і погрожувала забороною бачитись з дітьми. Саме за цих обставин під психологічним тиском, задля збереження сім`ї написав розписку, хоча за даною розпискою ніяких коштів не отримував від ОСОБА_11 . Суди зробили висновок, що написання ОСОБА_2 зобов`язання про повернення коштів для ОСОБА_11 вчинено під впливом психологічного тиску з боку як ОСОБА_1 , так і її дочки. Також суди зазначили про відсутність доказів, які б підтверджували факт укладення договору позики;
суди встановили, що 25 червня 2022 року ОСОБА_2 написав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 зобов`язався щомісяця 30 числа сплачувати по 5 000 злотих ОСОБА_1 до тих пір, поки не віддасть суму, яку вона позичила на купівлю будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 20 тис. доларів, у зв`язку з тим, що я перебуваю у шлюбі з ОСОБА_15 ділим гроші наполовину, а саме 20 тис. доларів на двох. Враховуючи вказане, зобов`язуюся віддати 10 тис. доларів. Підтверджую, що пишу все з власної волі при здоровому глузді».
суди не врахували, що конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце; для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється; стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про «Оспорювання договору позики», проте про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції. Таке заперечення не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити наявність боргу. Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову;
установлені судами обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства. Написання розписки у період сімейних конфліктів не підтверджує вчинення ОСОБА_2 оспорюваного договору позики саме внаслідок стороннього фізичного чи психічного тиску. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про наявність підстав для визнання договору позики недійсним та задоволення зустрічного позову;
помилковими є висновки судів про відсутність доказів, які б підтверджували укладення договору позики, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 

За таких обставин суди по суті первісний позов не розглянули та зробили передчасний висновок про відсутність підстав для стягнення боргу за договором позики.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

У частині четвертій статті 411 ЦПК України закріплено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати; у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним відмовити; передати справу у частині відмови в задоволенні первісного позову про стягнення боргу за договором позики та розподілу судових витрат на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Передати справу у частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та розподілу судових витрат на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 липня 2025 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко