ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/303/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши у загальному позовному провадженні справу 
за позовом Берегівської окружної прокуратури, місцезнаходження - 90200, Закарпатська область, місто Берегове, вулиця І. Сечені, будинок 15, в інтересах держави в особі
позивача 1: Західного офісу Держаудитслужби, код ЄДРПОУ - 40479801, місцезнаходження - 79000, місто Львів, вулиця Костюшка, будинок 8,
позивача 2: Закарпатської обласної військової адміністрації, код ЄДРПОУ - 00022496, місцезнаходження - 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Народна, будинок 4,
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», код ЄДРПОУ - 40675093, місцезнаходження - 04050, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103, 
до відповідача 2: Берегівської районної військової адміністрації Закарпатської області, код ЄДРПОУ - 04053708, місцезнаходження - 90202, Закарпатська область, Берегівський район, місто Берегове, вулиця Мукачівська, будинок 6,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів: Антимонопольний комітет України, код ЄДРПОУ - 00032767, місцезнаходження - 03035, місто Київ, вулиця Митрополита В. Липківського, 45, 
про визнання недійсним договору та стягнення коштів,
за участі представників сторін:
від прокуратури - прокурора Чулей О.Ю., 
від позивача 1: не з`явився, 
від позивача 2: не з`явився, 
від відповідача 1: не з`явився,
від відповідача 2: не з`явився,
від третьої особи: не з`явився;
В С Т А Н О В И В :
Керівник Берегівської окружної прокуратури (далі - прокурор), діючи в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби (далі - позивач 1) та Закарпатської обласної військової адміністрації (далі - позивач 2) через систему «Електронний суд» звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» (далі - відповідач 1, Товариство) та до Берегівської районної військової адміністрації Закарпатської області (далі - відповідач 2, РДА), згідно з якою просить суд:
- визнати недійсним договір про надання послуг з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000 Закарпатської області від 13.09.2018 № 27, укладений між Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за результатами відкритих торгів UA-2018-07-05-000186-с (далі - договір);
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Берегівської районної військової адміністрації Закарпатської області кошти в сумі 1800000,00 грн, а з Берегівської районної військової адміністрації Закарпатської області одержані нею за рішенням суду кошти в сумі 1800000,00 грн стягнути в дохід держави;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати.
Позов заявлено прокурором з підстав недотримання відповідачами норм Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про захист економічної конкуренції» під час укладення зазначеного договору.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисин С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025.
Процесуальні дії по справі
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 23.04.2025; залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України (далі - третя особа).
02.04.2025 через систему «Електронний суд» від представника третьої особи Антимонопольного комітету України - Попова Я.О. (діє на підставі довіреності від 02.10.2023) надійшли пояснення третьої особи від 02.04.2025 (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/3120/25), відповідно до яких третя особа просить розгляд справи №907/303/25 провести без участі Антимонопольного комітету України.
09.04.2025 через систему «Електронний суд» від Західного офісу Держаудитслужби надійшли пояснення від 09.04.2025 (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/3370/25), згідно з якими позивач 1 просить врахувати такі пояснення під час вирішення справи, а справу розглядати без участі представника позивача 1.
Згідно з ухвалою від 23.04.2025 суд постановив: зупинити з власної ініціативи провадження у справі №907/303/25 до розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №922/3456/23.
19.12.2025 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду виніс постану по справі №922/3456/23, згідно з якою постановив: касаційні скарги Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» Харківської міської ради та Приватного підприємства «ЛСВ Моноліт» задовольнити; рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі №922/3456/23 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби.
Згідно з ухвалою від 04.02.2026 суд поновив провадження у справі №907/303/25, призначив підготовче засідання на 04.03.2026.
04.03.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Закарпатської обласної військової адміністрації надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від 04.03.2026 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/2018/26). 
Згідно з ухвалою від 04.03.2026 суд задовольнив клопотання прокурора про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів; продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів; задовольнив клопотання позивача 2 про відкладення розгляду справи від 04.03.2026 та призначив наступне підготовче засідання на 01.04.2026.
27.03.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від позивача 2 надійшли пояснення по справі від 27.03.2026 (які зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/2859/26), згідно з якими позивач 2 просить розгляд справи проводити без участі представника Закарпатської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації за наявними матеріалами у справі.
Враховуючи, що призначене на 01.04.2026 підготовче засідання у справі №907/303/25 фактично не відбулося через сповіщення системою цивільного захисту міста Ужгорода сигналу «Повітряна тривога», про що керівником апарату суду складено акт №15 від 01.04.2026, у зв`язку з цим згідно з ухвалою від 01.04.2026 суд призначив наступне підготовче засідання на 06.05.2026.
Згідно з ухвалою від 06.05.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.06.2026.
Позивач 1, позивач 2, відповідач 1, відповідач 2 та третя особа у судове засідання 03.06.2026 участі уповноважених представників не забезпечили, будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час проведення судового засідання.
У судовому засіданні 03.06.2026 прокурор заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтовуючи його першою неявкою у призначене судове засідання по розгляду справи по суті представників позивача 1, позивача 2, відповідача 1, відповідача 2 та третьої особи. Враховуючи подане клопотання прокурора, суд згідно з ухвалою від 03.06.2026 задовольнив усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи по суті та призначив наступне судове засідання по розгляду справи по суті на 17.06.2026.
З довідок про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що ухвали суду від 25.03.2025, 23.04.2025, 04.02.2026, 04.03.2026, 01.04.2026, 06.05.2026, 06.05.2026, від 03.06.2026 у справі №907/303/25 (суддя Сисин С.В.) були надіслані - прокуратурі, позивачу 1, позивачу 2, відповідачу 1, відповідачу 2 та третій особі в їх Електронний кабінет. Означені документи доставлено до електронних кабінетів учасників справи 26.03.2025 о 02:54, 23.04.2025 о 18:19, 24.04.2025 о 11:14, 04.02.2026 о 17:10, 05.03.2026 о 14:45, 02.04.2026 о 12:03, 06.05.2026 о 12:46, 07.05.2026 о 13:01, 03.06.2026 о 21:20.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
Отже, учасники справи належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання та належним чином повідомлені про день, час та місце проведення судового засідання, призначеного на 17.06.2026.
Застосовуючи при розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Таким чином, суд констатує, що учасники справи належним чином повідомлялися судом про розгляд справи у суді та мали можливість, передбачену законом, на реалізацію своїх прав та законних інтересів, з урахуванням приписів ГПК України щодо належного повідомлення учасників процесу.
Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.
Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
За таких обставин, суд зазначає, що відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомлені судом про розгляд справи, про дату, час і місце судових засідань, у строк, встановлений ч.1 ст. 178 ГПК України відзиву на позов не подали і не забезпечили явку в судові засідання, тобто не скористались наданими їм процесуальними правами на участь у розгляді справи.
Відтак, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, відповідно до ст. 202 ГПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч. 9 ст.165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд за участі прокурора, на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, яких достатньо для встановлення обставин справи і вирішення спору по суті, 17.06.2026 розглянув справу за наявними у ній документами.
Відповідно до ст. 240 ГПК України, в судовому засіданні 17.06.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Суть спору за позицією прокурора
В обґрунтування позовної заяви від 20.03.2025, прокурор зазначає, що Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області у системі публічних закупівель Prozorro було розміщено оголошення про проведення відкритих торгів за ідентифікатором закупівлі UA-2018-07-05-000186-c. Предметом даної процедури було визначено закупівлю послуг з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000 Закарпатської області з очікуваною вартістю 12742582,00 грн. Для участі у вказаній закупівлі свої тендерні пропозиції подали чотири учасники: ТОВ «Євробуд-Індустрія» з остаточною ціновою пропозицією 12426086,00 грн, Державне підприємство «АЛЬКОР» з остаточною пропозицією 12550000,00 грн, ТОВ «КОЛТЕХТРАНС» та ТОВ «Мего ЛТД». Згідно з протоколами комісії замовника №47 від 15.08.2018, тендерні пропозиції ТОВ «Мего ЛТД» та ТОВ «КОЛТЕХТРАНС» були відхилені як такі, що не відповідали вимогам тендерної документації. Надалі, протоколом №61 від 27.08.2018 за результатами розгляду пропозиції учасника з нижчою ціною переможцем закупівлі було визначено товариство з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія».
За результатами цих відкритих торгів між Берегівською районною державною адміністрацією та ТОВ «Євробуд-Індустрія» було укладено договір про закупівлю послуг №27 від 13.09.2018 на загальну суму 18780080,00 грн з терміном дії до 30.12.2019. Згідно зі звітом про виконання договору від 29.12.2020, замовником на рахунок виконавця було фактично сплачено кошти в сумі 1800000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №216 від 19.09.2018 на суму 500000,00 грн та №232 від 03.09.2019 на суму 1300000,00 грн. Фінансування зазначених видатків здійснювалося на підставі розпоряджень Закарпатської обласної державної адміністрації №188 від 27.03.2018 та №371 від 15.07.2019 за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за бюджетною програмою 3131090 (дорожній фонд).
Позиція прокурора базується на тому, що рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22 дії ТОВ «Євробуд-Індустрія» та ТОВ «КОЛТЕХТРАНС» під час участі у закупівлі UA-2018-07-05-000186-c (визначеній у рішенні як «Торги 17») визнано порушенням, передбаченим п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів. Законність вказаного рішення Антимонопольного комітету України підтверджена постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 у справі №910/16038/23, яка набрала законної сили, що відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України звільняє обставини спотворення результатів торгів від подальшого доказування. Судовими актами у цій справі констатовано наявність господарських взаємовідносин, використання спільних ІР-адрес та надання взаємної фінансової допомоги між вказаними учасниками у 2018 та 2019 роках (зокрема, за даними АТ КБ «Приватбанк», перерахування коштів за послуги та транспортні послуги протягом 2018 року становило 914163,60 грн, а протягом 2019 року - 1571880,80 грн), що свідчить про єдність їхніх економічних інтересів та повну відсутність змагальності.
Посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України та ст.ст. 207, 208 ГК України, прокурор стверджує, що оспорюваний договір суперечить правовому господарському порядку, інтересам держави та суспільства. Завідомо суперечлива мета дій ТОВ «Євробуд-Індустрія» полягала в протиправному усуненні конкуренції, нівелюванні ефективності результатів публічної закупівлі та отриманні права на укладення договору в обхід встановлених законодавством процедур. Оскільки реального змагання між учасниками не відбулося, замовник був позбавлений можливості обрати найбільш вигідну ціну на засадах справедливої конкуренції, а сама протиправна поведінка на стадії торгів виключає законність укладеного за їх результатами договору.
З огляду на виконання договору та фактичне перерахування коштів, прокурор зазначає, що негативні наслідки правопорушення залишаються неусунутими. Керуючись ст. 216 та ч. 3 ст. 228 ЦК України, прокурор наголошує на застосуванні особливих наслідків недійсності правочину, оскільки умисел на вчинення протиправних дій та спотворення торгів наявний саме у ТОВ «Євробуд-Індустрія». Відтак, усе одержане цим товариством за договором у сумі 1800000,00 грн підлягає поверненню іншій стороні правочину - Берегівській районній військовій адміністрації, а кошти, які будуть одержані останньою за рішенням суду на відшкодування виконаного, мають бути стягнуті в дохід держави.
Позиція позивача 1
У поясненні від 09.04.2025, позивач 1 наголошує, що повноваження, функції та обов`язки органів державного фінансового контролю чітко регламентовані Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та відповідними підзаконними актами. Згідно із цим законодавством, органи Держаудитслужби вживають заходів щодо усунення порушень та притягнення до відповідальності винних осіб виключно в установленому порядку під час або за результатами здійснення заходів державного фінансового контролю. Контроль у сфері закупівель реалізується через моніторинг, перевірку закупівель, фінансовий аудит та інспектування.
Управління зазначає, що здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема щодо виявлення антиконкурентних узгоджених дій та спотворення результатів торгів, належить до виключних повноважень Антимонопольного комітету України. Відповідно до закону, здійснення іншими органами державної влади цих повноважень прямо заборонено. Оцінка дій замовників щодо обов`язку моніторингу інформації про наявність учасників у Зведених відомостях Антимонопольного комітету України, у тому числі на етапі виконання договору, також не входить до компетенції органів Держаудитслужби.
Позивач 1 повідомляє, що Берегівська окружна прокуратура зверталася до нього листом від 13.02.2025 щодо вжиття заходів контролю за спірною закупівлею послуг з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000, де дії учасника були предметом розслідування Антимонопольного комітету України. Листом від 24.02.2025 позивач 1 проінформував прокуратуру, що заходи державного фінансового контролю за вказаними фактами ним не здійснювалися, а інформація про наявність рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р стала відома Управлінню лише з отриманого листа прокурора.
Окремо позивач 1 звертає увагу суду на часові межі та стан виконання спірного правочину. Договір №27 від 13.09.2018 був укладений Берегівською районною державною адміністрацією з ТОВ «Євробуд-Індустрія» зі строком дії по 31.12.2019. Його дію було припинено згідно з додатковою угодою №1 від 28.12.2019, а звіт про виконання оприлюднено в електронній системі 28.12.2020 із загальною сумою оплати 1800000,00 грн. Таким чином, виконання договору припинилося задовго до моменту розгляду справи та винесення Антимонопольним комітетом України рішення від 23.08.2023 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Позивач 1 вказує на відсутність у нього процесуальних повноважень для самостійного заявляння таких вимог. Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» містить виключний перелік підстав для звернення органу фінансового контролю до суду та дозволяє подавати позови лише до підконтрольних установ за результатами проведених заходів контролю. Чинне законодавство не наділяє органи Держаудитслужби правом звертатися до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт чи послуг за бюджетні кошти. З огляду на це, в Управління відсутні правові підстави для самостійного вжиття заходів щодо визнання договору недійсним у судовому порядку.
Позиція позивача 2
У поясненні у справі №01-07/17 від 27.03.2025, позивач 2 зазначає, що підставою для звернення з позовом та надання пояснень стало те, що за результатами відкритих торгів UA-2018-07-05-000186-c між замовником та ТОВ «Євробуд-Індустрія» було укладено договір від 13.09.2018 №27 на виконання робіт з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000 на загальну суму 18780080,00 грн, за яким замовником фактично сплачено на рахунок виконавця кошти в сумі 1800000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 19.09.2018 №216 та від 03.09.2019 №232.
Головним правовим аргументом для визнання спірного договору недійсним позивач 2 зазначає рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р у справі №145-26.13/10-22. Даним рішенням встановлено, що ТОВ «Євробуд-Індустрія» та інший учасник торгів вчинили порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосувалися спотворення результатів зазначеної процедури закупівлі. Законність вказаного рішення Антимонопольного комітету України підтверджена судовими рішеннями у справі №910/16038/23, зокрема постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024, яка набрала законної сили.
Позивач 2 наголошує, що в силу вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини вчинення антиконкурентних узгоджених дій на торгах є преюдиційними та не потребують доказування. Через протиправні дії відповідача реального змагання між учасниками закупівлі не відбувалося, а замовник був змушений обрати цінову пропозицію, яка склалася не в умовах добросовісної конкуренції, а в результаті узгодженої поведінки.
Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 та 228 ЦК України, позивач 2 зазначає, що спірний договір укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки правочини, вчинені внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, спотворюють результати публічних закупівель та порушують публічний порядок. Неправомірна поведінка на стадії торгів унеможливила прозору процедуру закупівлі, що є прямою підставою для визнання договору від 13.09.2018 №27 недійсним та застосування визначених законом наслідків у вигляді стягнення коштів у сумі 1800000,00 грн.
Позиція відповідачів 1 та 2
Відповідачі відзиву на позовну заяву не подали.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.
Позиція третьої особи
У поясненні третьої особи щодо позову або відзиву від 02.04.2025, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Антимонопольний комітет України повністю погоджується з викладеними у позовній заяві прокурора доводами та вважає позовні вимоги Берегівської окружної прокуратури обґрунтованими й законними. Свою правову позицію третя особа мотивує тим, що оскаржуваний правочин укладено з грубим порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що прямо суперечить інтересам держави і суспільства, а також зазіхає на конституційно визначений публічний порядок.
Обґрунтовуючи свої доводи, Антимонопольний комітет України посилається на норми матеріального права, зазначаючи, що відповідно до ст.ст. 203 та 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, а недодержання цих вимог у момент вчинення правочину є прямою підставою для визнання його недійсним у судовому порядку. Оскільки ст. 42 Конституції України покладає на державу обов`язок забезпечувати захист конкуренції у підприємницькій діяльності, будь-які правочини, що обмежують чи спотворюють таку конкуренцію, порушують основи державного ладу та економічної безпеки.
Окрему увагу третя особа звертає на свій виключний правовий статус, визначений Законом України «Про Антимонопольний комітет України». Комітет наголошує, що встановлення фактів порушення законодавства про захист економічної конкуренції належить до його прерогативи та виключної компетенції, а відповідні рішення органів Комітету є єдиним належним і достатнім доказом антимонопольних порушень, який не потребує додаткового доказування чи перевірки іншими органами державної влади або судом.
В якості беззаперечного доказу протиправності дій відповідачів третя особа вказує на рішення Комітету від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22. Даним рішенням було офіційно встановлено та доведено факт вчинення відповідачем, ТОВ «Євробуд-Індустрія», порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосувалися спотворення результатів торгів. Це свідчить про відсутність добросовісної конкуренції під час проведення закупівлі та є самостійною підставою для визнання укладеного за результатами цих торгів договору недійсним.
Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області у системі публічних закупівель Prozorro розміщено оголошення на проведення відкритих торгів UA-2018-07-05-000186-c із закупівлі послуг з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000 Закарпатської області, очікуваною вартістю 12742582,00 грн.
Згідно протоколів №46 від 15.08.2018 і №47 від 15.08.2018 пропозиції ТОВ «Мего ЛТД» та ТОВ «КОЛТЕХТРАНС» відхилено комісією як такі, що не відповідають вимогам тендерної документації.
В подальшому, згідно протоколу №61 від 27.08.2018 за результатами розгляду тендерної пропозиції учасника з нижчою ціною - ТОВ «ЄВРОБУД-ІНДУСТРІЯ», його визначено переможцем закупівлі UA-2018-07-05-000186-c та складено повідомлення про намір укласти з цим учасником договір.
Отже, за результатами відкритих торгів UA-2018-07-05-000186-c між Берегівською районною державною адміністрацією (в договорі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОБУД-ІНДУСТРІЯ» (у договорі - підрядник) укладено договір від 13.09.2018 №27 (далі - договір), предметом якого визначено послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000 Закарпатської області (ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» 45233142-6 - Ремонт доріг) (п.2 договору).
Згідно з п. 1. договору, замовник доручає, а підрядник зобов`язується у порядку та на умовах, визначених цим договором, своїми силами і засобами на власний ризик або з залученням субпідрядних організацій надати послугу згідно технічного завдання, викладеного в тендерній документації.
Згідно з п. 3. договору, обсяг закупівлі робіт (послуг) може бути зменшено залежно від реального фінансування видатків. Склад та обсяги робіт (послуг), що доручаються до виконання підряднику, визначені проектно - кошторисною документацією.
Склад та обсяги робіт (послуг) можуть бути переглянуті в процесі поточного середнього ремонту у разі внесення змін до проектно-кошторисної документації у порядку, зазначеному у п. 53 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 №668 (далі - загальні умови).
Місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг: Автомобільна дорога загального користування місцевого значення С070110 Попово - Шом - Каштаново км 0+000 - 5+000 Закарпатської області.
Відповідно до п. 4. договору, виконання робіт (надання послуг) підрядником здійснюватиметься відповідно до календарного графіка виконання робіт (додаток №2 до договору).
Згідно з п. 5. договору, підрядник може забезпечити дострокове завершення виконання робіт (надання послуг) і здачу об`єкта замовнику.
Відповідно до п. 6. договору, строки виконання робіт (надання послуг) з поточного середнього ремонту об`єкта можуть змінюватися із внесенням відповідних змін у цей договір.
Згідно з п. 7. договору, замовник може, у разі необхідності, прийняти рішення про уповільнення, зупинення або прискорення виконання робіт (надання послуг) із внесенням у встановленому порядку змін у цей договір, у тому числі до календарного графіка виконання робіт, договірної ціни.
У п.8 договору зазначено, що договірна ціна на роботи (послуги) з поточного середнього ремонту об`єкта (додаток №1 до договору) складає 12426386,00 грн. Вказані суми можуть коригуватися в межах ціни договору при зміні напрямів використання коштів державного та місцевого бюджетів відповідно до планів фінансування, що буде визначатися додатковими угодами. 
Відповідно до п. 9. договору, договірна ціна може бути переглянута за умов, передбачених пунктом 66 цього договору.
Згідно з п. 10. договору, ціна договору визначається на підставі ДСТУ Б Д.1.1-1:2013, СОУ 42.1-37641918-050:2012, як тверда і може бути переглянута згідно умов п.9 цього договору, або, у разі скасування цих нормативних актів та прийняття нових, які регламентують умови формування договірної ціни на предмет цього договору, без збільшення вартості цього договору.
Згідно з п. 12. договору, підрядник зобов`язаний негайно повідомити замовника про обставини, що загрожують знищенням або пошкодженням об`єкта поточного середнього ремонту, ризик якого несе замовник, а замовник протягом 5 днів після одержання повідомлення надає підряднику відповідне рішення. У разі необхідності сторони вносять відповідні зміни в умови цього договору у зв`язку з появою цих обставин.
Згідно з п. 14. договору, забезпечення робіт (послуг) (поточного середнього ремонту об`єкта) документацією покладається на замовника із врахуванням положень загальних умов, інших нормативних документів.
Відповідно до п. 15. договору, забезпечення робіт (послуг) матеріалами та послугами здійснюється із урахуванням положень загальних умов.
Згідно з п. 16. договору, забезпечення робіт (послуг) матеріалами здійснює підрядник. Він зобов`язаний узгоджувати із замовником постачальників матеріалів. Поточні ціни на матеріально-технічні ресурси приймаються за найменшою ціною, визначеною на підставі проведеного аналізу ринку матеріалів що склалися в регіоні на момент розрахунку, з урахуванням їх якісних характеристик, строків та обсягів постачання. Підрядник відповідає за кількість, якість і комплектність постачання цих ресурсів, на ньому лежить ризик їх випадкової втрати та пошкодження, і до моменту відшкодування їх вартості замовником вони залишаються власністю підрядника.
Відповідно до п. 25. договору, замовник за актом передає підряднику будівельний майданчик протягом 5 днів з дня підписання цього договору. Відрізок дороги, який підлягає поточному середньому ремонту, на період дії цього договору передається на тимчасове утримання підряднику, що в свою чергу покладає на нього відповідальність за забезпечення безпечних умов у смузі відчуження автодороги відповідно до встановлених норм і стандартів з безпеки дорожнього руху, а саме:
- утримання у безпечному для дорожнього руху стані дороги;
- компенсацію витрат власникам транспортних засобів, якщо ДТП сталися з причин незадовільного утримання дороги;
- забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття і гідрометеорологічних та інших умов;
- своєчасне виявлення перешкод дорожнього руху та усунення, а у разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами.
Відповідно до п. 31. інші зобов`язання сторін щодо організації виконання робіт (надання послуг) відповідають положенням Загальних умов.
Згідно з п. 32. договору, контроль замовника за якістю робіт (послуг), матеріалів, устаткування здійснюється згідно з нормативними вимогами та положеннями загальних умов.
Відповідно до п. 33. договору, підрядник зобов?язаний повідомляти письмово замовника про проведення поточних перевірок та випробувань робіт, матеріалів та устаткування за 5 днів до їх проведення та надавати інформацію про їх результати, вжиті заходи з усунення виявлених недоліків протягом 5 днів після одержання від Замовника відповідного запиту.
Згідно з п. 34. договору, підрядник зобов`язаний усувати недоліки в роботах (послугах), матеріалах, виявлені замовником, відповідними контролюючими органами, в строки, визначені актами перевірок, вказівок та приписів, та інформувати про це замовника. Підрядник за запитом Замовника надає необхідну йому інформацію позачергово.
Відповідно до п. 35. договору, відповідно до статті 48 Бюджетного кодексу України, платіжні зобов?язання Замовника виникають у разі наявності та в межах бюджетних асигнувань, передбачених планом використання бюджетних коштів, а оплата здійснюється в межах фактичного надходження бюджетних коштів. У разі затримки бюджетного фінансування не з вини замовника, оплата за надані послуги здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання замовником бюджетного фінансування на свій реєстраційний рахунок, а в разі зміни бюджетного фінансування замовник письмово повідомляє про це виконавця. Факт надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок замовника є моментом настання строку виконання зобов`язання за даним договором в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України, при умові наявності підписаних сторонами ф. КБ-2в і ф.КБ-3. Бюджетні зобов?язання за договором, встановлених планом використання бюджетних коштів на 2018 рік, станом на момент підписання договору, складають 500000,00 грн в тому числі ПДВ 20%.
Згідно з п. 36. договору, замовник має право уточнювати план (графік) фінансування протягом поточного року у разі внесення змін у строки виконання робіт (послуг), прийняття рішення про прискорення чи уповільнення темпів виконання робіт (надання послуг), а також із урахуванням наявних у нього коштів, обсягів фактично виконаних робіт (наданих послуг). Одночасно із уточненням плану (графіку) фінансування сторони вносять необхідні зміни в інші умови цього договору. У разі затримки бюджетного призначення не з вини замовника, оплата за виконані роботи (надані послуги) здійснюється протягом п`яти банківських днів з дати отримання замовником бюджетного фінансування на свій реєстраційний рахунок, а у разі зміни бюджетного фінансування Замовник письмово повідомляє підрядника, який зобов`язаний негайно призупинити роботи (послуги) з моменту отримання повідомлення.
Відповідно до п. 37. договору, замовник, в межах отриманого бюджетного фінансування на свій реєстраційний рахунок, щомісячно здійснює розрахунки за надані послуги з підрядником протягом десяти робочих днів на підставі акту приймання виконаних робіт (наданих послуг) (форма КБ№-2в) та довідки про вартість сторін. виконаних робіт (наданих послуг) (форма №КБ-3), підписаних уповноваженими представниками 
Терміни оплати за надані послуги, у разі затримки бюджетного фінансування не з вини Замовника, можуть бути перенесені (п. 38. Договору).
Згідно з п. 39. договору, Замовник може здійснювати подекадно проміжні платежі за фактично надані послуги в межах наявних фінансових ресурсів на рахунку Замовника.
Відповідно до п. 40. договору, авансування робіт (послуг) можливе за умови наявності дозволу на попередню оплату головного розпорядника коштів відповідно до вимог законодавства.
Згідно з п. 41. договору, у разі зміни бюджетного фінансування замовник письмово повідомляє про це підрядника, який зобов?язаний негайно призупинити, уповільнити чи прискорити роботи (послуги), в залежності від змін, з моменту отримання повідомлення.
Відповідно до п. 42. договору, розрахунки можуть виконуватись з використанням програмних комплексів АВК-5 та ПК «Будівельні Технології-Кошторис».
Згідно з п. 43. договору, підрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт (наданих послуг), що підлягають оплаті, та готує відповідні документи і подає їх для підписання замовнику за 5 робочих днів до завершення звітного періоду. Замовник зобов`язаний перевірити та підписати подані Підрядником документи, що підтверджують виконання робіт (надання послуг), або обґрунтувати причини відмови від їх підписання протягом 3-х днів з дня одержання. Оплата наданих послуг здійснюється після підписання документів замовником, в триденний термін після отримання коштів, в межах не більше як 95 відсотків їх вартості. Несвоєчасне підписання актів, а також необґрунтовані претензії щодо представлених обсягів виконаних робіт (наданих послуг) вирішуються у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до п. 44. договору, оплата робіт (послуг), наданих з недоробками і дефектами проводиться після усунення останніх.
Згідно з п. 45. договору, із сум, що підлягають оплаті за виконанні роботи (надані послуги), утримується 5 відсотків їх вартості. Утримані суми використовуються замовником і повертаються Підряднику з урахуванням положень п.8 цього договору.
Відповідно до п. 51. договору, приймання-передача закінчених робіт (послуг) (об`єкта поточного середнього ремонту) здійснюється відповідно до настанови щодо прийняття робіт з поточного середнього ремонту автомобільних доріг загального користування СОУ 42.1-37641918-128:2014.
Згідно з п. 52. договору, недоліки у виконаних роботах, виявлені в процесі приймання-передачі закінчених робіт (послуг) (об`єкта поточного середнього ремонту), які виникли з вини підрядника, повинні бути усунуті підрядником протягом строків, визначених комісією, що приймає об`єкт.
Відповідно до п. 53. договору, якщо підрядник не бажає чи не може усунути ці недоліки, замовник може попередити підрядника про порушення ним своїх зобов`язань, і, якщо підрядник без затримки не вживатиме необхідних заходів для виправлення ситуації, усуне недоліки своїми силами або із залученням третіх осіб за рахунок підрядника.
Згідно з п. 59. договору, відповідальність сторін за порушення зобов`язань цього договору та порядок урегулювання спорів визначаються статтею 231 Господарського кодексу України, положеннями Загальних умов, інших нормативних документів, що регулюють ці питання.
Відповідно до п. 62. договору, сторони зобов`язуються докладати зусиль для вирішення спорів у досудовому порядку, в тому числі шляхом проведення переговорів, пошуку взаємоприйнятних рішень, залучення експертів, продовження строків врегулювання розбіжностей, внесення змін в умови цього договору тощо.
Згідно з п. 66. договору, зміни, доповнення та розірвання цього договору здійснюється за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди за ініціативою будь-якої сторони. Додаткова угода є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 67. договору, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених договором та Законом України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 №922-VIII (із змінами) -
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника. сторони можуть внести зміни до договору у разі зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника, в такому випадку ціна договору зменшується в залежності від зміни таких обсягів;
2) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. Сторони можуть внести зміни до договору у випадку покращення якості предмета договору за умови, що така зміна не призведе до зміни предмета договору та відповідає тендерній документації в частині встановлення вимог та функціональних характеристик до предмета закупівлі і є покращенням його якості;
3) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі. строк дії договору та виконання зобов`язань щодо виконання робіт може продовжуватись у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі. Форма документального підтвердження об`єктивних обставин визначається Замовником з дотриманням законодавства;
4) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг). Сторони можуть внести зміни до договору у разі узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг). Сума договору зменшується пропорційно узгодженому зменшенню ціни;
5) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок. сторони можуть внести зміни до договору у разі зміни згідно із законодавством ставок податків і зборів, які мають бути включені до ціни договору, ціна змінюється пропорційно до змін таких ставок. Зміна ціни у зв?язку із зміною ставок податків і зборів може відбуватися як 6 бік збільшення, так і в бік зменшення, сума договору може змінюватися в залежності від таких змін без зміни обсягу закупівлі.
6) продовження дії договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.
Згідно з п. 68. договору, замовник ініціює розірвання цього договору у випадку не виконання підрядником вимог цього договору або порушення строків надання послуг. Останній зобов`язаний відшкодувати збитки спричинені вказаними порушеннями.
Відповідно до п. 69. договору, будь-які зміни та доповнення до цього договору та інші договірні документи вважаються дійсними, якщо вони оформлені в письмовій формі та підписані сторонами.
Згідно з п. 70. договору, цей договір набирає чинності з моменту підпису повноважними представниками сторін і діє до 30.12.2019, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язання.
Відповідно до п. 71. договору, закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.
Згідно з п. 72. договору, будь-які зобов`язання сторін за цим договором виникають у разі наявності та виключно в межах затверджених бюджетних призначень, виділених бюджетних асигнувань та фактично отриманих бюджетних коштів.
Відповідно до п. 73. договору, терміни, що вживаються в цьому договорі, відповідають визначенням, наведеним у загальних умовах.
Згідно з п. 74. договору, підрядник несе відповідальність за наявність ліцензій, (дозволів) необхідних для виконання робіт, визначених нормативними документами.
Відповідно до п. 75. договору, підрядник ТОВ «Євробуд-Індустрія» є платником податків на загальних умовах. Замовник не є платником податку на додану вартість та платником податку на прибуток.
Згідно з п. 76. договору, зміни, доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін.
Відповідно до п. 77. договору, договір укладено у трьох автентичних примірниках. 
30.07.2019 між Берегівською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» була укладена додаткова угода №1 про внесення змін до договору №27 від 13.09.2018, відповідно до якої сторони домовилися абзац 2 пункту 35 договору викласти у наступній редакції: «Бюджетні зобов`язання за договором, встановлені планом використання бюджетних коштів на 2018 рік, складають 500000,00 грн, в тому числі ПДВ 20%. Бюджетні зобов`язання за договором, встановлені планом використання бюджетних коштів на 2019 рік, складають 1300000,00 грн, в тому числі ПДВ 20%». Всі інші умови договору залишилися незмінними і сторони підтвердити за ними свої зобов`язання.
27.12.2019 між Берегівською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» була укладена додаткова угода №2 про внесення змін до договору №27 від 13.09.2018, згідно з якою сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.12.2020, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Всі інші умови договору залишилися незмінними і сторони підтвердили за ними свої зобов`язання.
28.12.2020 між Берегівською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» була укладена додаткова угода №4 про внесення змін до договору №27 від 13.09.2018, згідно з якою сторони домовилися припинити дію договору №27 від 13 вересня 2018 року про закупівлю роботи «Поточний середній ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 Попово - Шом - Каштаново км 0+000 - 5+000 Закарпатської області (ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» 45233142-6 - Ремонт доріг)» за взаємною згодою сторін. У додатковій угоді №4 сторони підтвердили, що на момент розірвання договору між ними немає неврегульованих спорів з приводу його виконання, а також будь-яких невиконаних сторонами зобов`язань. Оплата за виконані роботи за договором на момент його розірвання склала 1800000,00 грн, з ПДВ.
Відповідно до актів №1 від 19.09.2018 і №2 від 02.09.2019 приймання виконаних будівельних робіт по договору №27 від 13.09.2018, замовник та генпідрядник підтвердили виконання робіт за договором на суму 500000,00 грн і 1300000,00 грн (тобто всього - 1800000,00 грн).
Згідно з платіжної інструкції №232 від 03.09.2019 вбачається, що Берегівська райдержадміністрація перерахувала на рахунок ТОВ «Євробуд-Індустрія» суму у розмірі 1300000,00 грн.
Відповідно до платіжної інструкції №216 від 19.09.2019, Берегівська райдержадміністрація перерахувала на рахунок ТОВ «Євробуд-Індустрія» суму у розмірі 500000,00 грн.
У призначенні платежу в платіжних інструкціях №232 від 03.09.2019 і №216 від 19.09.2019 зазначено про оплату за виконані роботи згідно актів №1 від 19.09.2018 і №2 від 02.09.2019 приймання виконаних будівельних робіт по договору №27 від 13.09.2018.
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю від 28.12.2020 вбачається: номер процедур закупівлі в електронній системі закупівель - UA-2018-07-21-000186-с; номер договору про закупівлю- 27; дата укладення договору - 13.09.2018; ціна договору про закупівлю - 12426386,00 грн (в тому числі з ПДВ 188918,00 грн); найменування замовника - Берегівська районна державна адміністрація; код ЄДРПОУ - замовника - 04053708; місцезнаходження замовника - 90202, Закарпатська область, м. Берегово, вул. Мукачівська 6; найменування юридичної особи з якою укладено договір про закупівлю - ТОВ «Євробуд-Індустрія»; код ЄДРПОУ з ким укладено договір про закупівлю - 40675093; місцезнаходження для юридичної особи з якою укладено договір про закупівлю, номер телефону - 18000, Україна, Черкаська область, місто Черкаси, вулиця Шевченка, 145, офіс 222, тел. +380933466133; конкретна назва предмету закупівлі - Поточний середній ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 Попово - Шом - Каштаново км 0+000 - 5+000 Закарпатської області (ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» 45233142-6 - Ремонт доріг), коди та назви відповідних класифікаторів предмета закупівлі і частин предмета закупівлі (лотів) (за наявності) - ДК021-2015:45233142-6- Ремонт доріг, кількість товару або обсяг виконання робіт чи надання послуг за договором - 1 послуга, місце поставки товарів виконання робіт чи надання послуг - 00000, Закарпатська область, Автомобільна дорога загального користування місцевого значення С070110, Попово - Шом - Каштаново км 0+000 - 5+000, строк поставки товарів чи виконання робіт чи надання послуг за договором до 31.12.2019; сума оплати за договором - 1800000,00 грн (в тому числі ПДВ 300000,00 грн); причина розірвання договору якщо таке має місце - сторони дійшли згоди припинити дію договору №27 від 13.09.2018 (зі змінами) за взаємною згодою.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22 визнано, що ТОВ «Євробуд-Індустрія» та ТОВ «КОЛТЕХТРАНС» вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю «з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення С 070110 (Попово - Шом - Каштаново) км 0+000 - 5+000 Закарпатської області» (ідентифікатор закупівлі UA-2018-07-05-000186-c), проведених Берегівською РДА та за вказане порушення накладено штраф на ТОВ «ЄВРОБУД-ІНДУСТРІЯ» у розмірі 3775600,00 грн (п. 51-53 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р).
Законність рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 у справі № 910/16038/23 за позовом ТОВ «Євробуд-Індустрія» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсними та скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 16,17, 19, 20, 22, 23, 25, 26, 28, 29, 31, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 42, 45, 46, 48, 49, 51, 52, 54, 55, 57, 58 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу у справі №145-26.13/10-22», якою апеляційну скаргу ТОВ «Євробуд-Індустрія» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2024 у справі №910/16038/23 - без змін.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Щодо представництва прокурором інтересів позивача.
Згідно положень ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
За змістом ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з абз.1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках та у порядку, що визначені законом.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» необхідністю захисту порушених законних економічних (матеріальних) інтересів держави у цілому.
Так, державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг. Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням.
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.
Бюджетним кодексом України визначено правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність правочинів, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.
Інтереси держави у сфері бюджетних відносин полягають в ефективному використанні бюджетних коштів, дотриманні цілей бюджетних асигнувань та призначень (п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 7 БК України).
Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами:1) добросовісна конкуренція серед учасників;2) максимальна економія, ефективність та пропорційність;3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель;4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них;5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі;6) запобігання корупційним діям і зловживанням.
Неефективне використання (безпідставне витрачання) бюджетних коштів порушує державні інтереси у зазначеній сфері, оскільки створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання бюджетних коштів, що унеможливить фінансування видатків бюджетів, у тому числі захищених.
Отже, суд погоджується з доводами прокурора, що виконання зобов`язань за договором, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону. А тому порушення процедури публічних закупівель унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У п.140 постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду вказала такі узагальнюючі висновки щодо права звернення прокурора до суду в інтересах держави:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, перший «виключний випадок» представництва прокурором інтересів держави передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини).
У даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є Західний офіс Держаудитслужби.
У ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» зазначено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі (ст. 2 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень.
За змістом ст. 5 вказаного Закону контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 указаного Положення).
Відповідно до п. 7 указаного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Реалізацію повноважень Держаудитслужби на території Закарпатської області здійснює Західний офіс Держаудитслужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби».
Основним завданням Західного офісу Держаудитслужби є реалізація повноважень Держаудитслужби на території, у тому числі, Закарпатської області.
Відтак саме Західний офіс Держаудитслужби як територіальний орган державного фінансового контролю наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Крім того, питання наявності у органу державного фінансового контролю відповідних повноважень неодноразово становило собою предмет розгляду Верховного Суду, за результатами якого сформульовано сталу та однозначну правову позицію про наявність у Державної аудиторської служби України (та її територіальних органів) повноважень на звернення до суду із відповідними позовами, а так само про обґрунтованість визначення останньої прокурором як органу, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18, від 20.02.2019 у справі №912/894/18, від 10.04.2019 у справі №909/569/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 21.05.2019 у справі №912/895/18, від 29.05.2019 у справі №909/545/18, від 20.11.2019 у справі №912/2887/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19, від 06.10.2020 у справі №905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Держаудитслужби права на звернення до суду з позовами та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах.
Така ж позиція щодо наявності в прокурора підстав для представництва інтересів держави у справах щодо порушення законодавства про публічні закупівлі в особі органів Держаудитслужби підтверджена у Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, провадження №12-57гс23.
Тому, суд виснує, що прокурор правильно визначив позивачем 1 у справі орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Західний офіс Держаудитслужби.
Крім цього, у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини).
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 119 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації на відповідній території забезпечують: виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку; підготовку та виконання відповідних обласних і районних бюджетів; звітують про виконання відповідних бюджетів та програм.
Законом України від 17.11.2016 № 1764-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо реформування системи управління автомобільними дорогами загального користування» повноваження щодо управління дорогами загального користування місцевого значення з 01.01.2018 передані обласним державним адміністраціям.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У подальшому строк дії воєнного стану в державі неодноразово продовжувався та триває на час подачі даного позову до суду.
Таким чином, з 24.02.2022 в Україні введено особливий правовий режим, що передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Зокрема, Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» на виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено, в тому числі, Закарпатську обласну військову адміністрацію.
Пунктом 1 вказаного указу передбачено, що у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
Статтею 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» передбачено, що військово-цивільні адміністрації району, області - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження районних, обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом.
Військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права і наділяються цим та іншими законами повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Районні та обласні державні адміністрації, що набули статусу військово-цивільних адміністрацій, не потребують внесення змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. В офіційній назві цих органів може застосовуватися поряд з назвою відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань додаткова назва «військово-цивільна адміністрація», що вказує на їхній тимчасовий статус із додатковими повноваженнями.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про критичну інфраструктуру», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Закарпатська обласна державна адміністрація та Закарпатська обласна військова адміністрація наразі є єдиним органом, з єдиним кодом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, єдиним керівником та єдиною юридичною адресою, а військова адміністрація - це тимчасовий спеціальний статус, присвоєний обласній державній адміністрації на період воєнного стану.
Отже, Закарпатська обласна державна адміністрація в умовах правового режиму воєнного стану продовжує здійснювати повноваження у статусі Закарпатської обласної військової адміністрації, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про правовий режим воєнного стану», а тому Закарпатська обласна державна адміністрація, перебуваючи у статусі Закарпатської обласної військової адміністрації, є тотожним органом.
Відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про автомобільні дороги» до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних та Севастопольської міської державних адміністрацій належать організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення відповідно до державних будівельних норм і стандартів та переліків об`єктів та обсягів бюджетних коштів, передбачених місцевими бюджетами.
Згідно ст. 24-2 Бюджетного кодексу України, державний дорожній фонд створюється у складі спеціального фонду державного бюджету, джерелами формування якого є: 1) доходи державного бюджету, визначені пунктами 1-3, 6 та 6-2 частини третьої статті 29 цього Кодексу; 2) державні запозичення, залучені згідно з пунктом 1 частини третьої статті 15 цього Кодексу для реалізації інвестиційних проектів на розвиток мережі та утримання автомобільних доріг загального користування; 3) інші надходження, визначені законом про Державний бюджет України.
Згідно листа Закарпатської обласної державної адміністрації від 11.03.2025 встановлено, що фінансування для оплати робіт у 2018, 2019 роках за договором № 27 від 13.09.2018 здійснено на підставі розпорядження Закарпатської обласної державної адміністрації № 188 від 27.03.2018 та № 371 від 15.07.2019 за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за бюджетною програмою 3131090 (дорожній фонд). Відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про автомобільні дороги» до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних та Севастопольської міської державних адміністрацій належать організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення відповідно до державних будівельних норм і стандартів та переліків об`єктів та обсягів бюджетних коштів, передбачених місцевими бюджетами.
Отже, оскільки Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області фінансувалася за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, розпорядником яких є Закарпатська обласна державна адміністрація, яка зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, послуг, а відтак суд дійшов висновку, що Закарпатська обласна державна адміністрація є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів державного бюджету. 
Враховуючи те, що договір № 27 від 13.09.2018 за яким здійснювався капітальний ремонт дороги загального користування місцевого значення оплачено Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам Закарпатської області, а тому суд зазначає, що Закарпатська обласна державна адміністрація (позивач 2) правильно визначена прокурором як орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах
Щодо нездійснення/неналежного здійснення органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах (позивачами у справі) дій щодо захисту інтересів держави протягом розумного строку після того, як прокурор повідомив йому про можливе порушення інтересів держави, що дало правові підстави прокурору для заявлення цього позову.
Як було вказано вище, «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Як встановлено судом позивачі як органи, уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснювали.
Так, Берегівською окружною прокуратурою з метою спонукання Закарпатської обласної військової адміністрації і Західного офісу Держаудитслужби вжити відповідних заходів реагування, в тому числі в судовому порядку, на їх адресу надсилались листи відповідно від 05.03.2025 №07.50-101-104-25/994вих-25-07.50-78-104-25 і від 13.02.2025 №07.50-101-104-25/662вих-25.
Проте органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснили захисту інтересів держави, а у листах від 13.03.2025 №06-16/3278 та від 24.02.205 №130717-17/417-2025 Закарпатська обласна військова адміністрація і Західний офіс Держаудитслужби повідомили Берегівську окружну прокуратуру про невжиття ними заходів з метою усунення виявлених порушень закону, у зв`язку з чим прокурором на виконання вимог абзацу 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» листами від 13.03.2025 було повідомлено позивачів 1 та 2 про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Отже, Західним офісом Держаудитслужби і Закарпатською обласною військовою адміністрацією протягом розумного строку не було вжито жодні заходи для усунення порушення інтересів держави, зокрема, вказані державні органи самостійно не звернулися до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження їх бездіяльності та достатньою підставою для звернення прокурора до суду із позовом в інтересах держави.
У питаннях дотримання прокурором приписів ст.23 Закону «Про прокуратуру» суд виходить з того, що критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. Обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останні повідомлення прокурора про звернення до суду, а й попередні листування щодо виявленого порушення.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади - та звернення до суду з позовом.
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави.
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Західного офісу Держаудитслужби і Закарпатської обласної військової адміністрації, цей факт свідчить, що вказані органи влади не виконують своїх повноважень із захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів.
Зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби і Закарпатської обласної військової адміністрації.
Щодо спірних правовідносин
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі «Scordino v. Italy (№ 1)» від 29.03.2006, заява № 36813/97; пункт 45 рішення у справі «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany» від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний закон визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.
Такі висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 215 Цивільного кодексу України викладені у численних постановах, зокрема у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, а також у постановах від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, та є усталеними.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Підставою недійсності оспорюваного у цій справі договору прокурор визначив положення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що укладений сторонами договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатом закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22.
Так, відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема, законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення, а відтак, оскільки поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2 - 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). 
Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Водночас, як зазначено у вже згадуваній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
При цьому стосовно відповідності приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України критеріям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначила, що конфіскація без вироку суду розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, суд, вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, має враховувати те, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є не компенсаційними, а конфіскаційними, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
В аспекті застосування приписів частини 3 статті 228 ЦК України прикметною є правова позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, за якою «…санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною.
Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))».
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі №911/934/23 дійшов висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Означений висновок (як і ряд інших правових позицій) був уточнений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 таким чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Таким чином, суд виснує, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести те, що сам спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, виходячи з зазначених вище критеріїв.
Однак, за встановленими судом обставинами, прокурор у позовній заяві та в судових засіданнях в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України посилається виключно на те, що оспорюваний договір був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників.
Тобто, фактично доводи прокурора зводяться до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, що встановлено у рішенні Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22, а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд резюмує, що прокурором не надано жодного доказу, який б підтверджував завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, не довів спрямованість і відповідність спірного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Навпаки, за встановленими у справі обставинами, які визнаються усіма учасниками справи, які подали заяви по суті позову, оспорюваний договір підряду (договір про закупівлю) №27 від 13.09.2018 має реальний характер, остаточна ціна договору відповідно до п. 8. договору, з урахуванням укладених додаткових угод №№1, 2 і 4 не перевищує ціну закупівлі, а Товариством у повному обсязі та своєчасно виконані підрядні роботи згідно договору на суму 1800000 грн відповідно до актів №1 від 19.09.2018 і №2 від 02.09.2019 приймання виконаних будівельних робіт по договору №27 від 13.09.2018.
Таким чином, за результатами виконання оспорюваного прокурором договору було в повній мірі досягнуто мету публічної закупівлі, а прокурором, в свою чергу, не доводиться жодним доказом, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або Товариством було неналежно, неповно чи неякісно виконані підрядні роботи згідно договору, зокрема:
- не надано доказів завищення вартості виконаних робіт чи неналежного виконання таких робіт;
- не доведено обставин нераціональності використання коштів та економічну доцільність позову з урахуванням того, що публічний інтерес на предмет закупівлі, яким було виконання робіт, в разі задоволення позову потребуватиме подальшого витрачання коштів для проведення повторної публічної закупівлі.
За таких обставин у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави на спірну суму позову, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання).
Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже понесло відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету України штрафу, що також визнається учасниками справи.
Окремо суд звертає увагу на декларований прокурором намір застосування частини 3 статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам та з хибним розумінням змісту визначеної спеціальної реституції в разі доведення невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, про що також прямо вказано у зазначених вище постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Так, за змістом частин 1 та 3 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Означені особливі умови застосування наслідків недійсності правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства визначені у другому та третьому реченні частини 3 статті 228 ЦК України та полягають у:
- стягненні в дохід держави за рішенням суду всього одержаного сторонами за таким договором (в разі виконання правочину обома сторонами) або всього одержаного другою стороною і всього належного з неї першій стороні на відшкодування одержаного (в разі одностороннього виконання правочину тільки першою стороною);
- при наявності умислу у обох сторін;
- повернення стороною, яка діяла з умислом всього одержаного нею за правочином стороні, яка діяла без умислу та стягнення в дохід держави за рішенням суду всього одержаного за недійсним правочином стороною, яка діяла без умислу (або належного їй на відшкодування виконаного) при наявності умислу лише у однієї із сторін.
Іншими словами, при застосуванні наслідків недійсності правочину за правилами частини 3 статті 228 ЦК України держава є бенефіціаром всього виконаного за таким договором (або належного на відшкодування виконаного) виключно зі сторони (сторін) договору, які діють з умислом при укладенні такого правочину, тоді як сторона, яка діє без умислу вправі розраховувати на повернення собі виконаного за таким договором в рамках реституції.
Враховуючи викладене, суд виснує про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору за статтею 228 Цивільного кодексу України, а також і для застосування особливого виду наслідків недійсності такого правочину, визначених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурор не довів наявності суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства.
Щодо обгрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 в справі №761/42030/21, від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, від 09.07.2024 у справі №915/1257/23).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відтак, підсумовуючи наведене, суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом. На переконання суду, позиція прокурора суперечить висновкам викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 від 19.12.2025 року, а відтак через недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Розподіл судових витрат.
За змістом частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, з витратами на професійну правничу допомогу.
У позовній заяві прокурором заявлену вимогу майнового характеру (щодо стягнення коштів у розмірі 1800000,00 грн) та одну вимогу немайнового характеру (щодо визнання договору недійсним).
Звертаючись з позовом, прокурором до позовної заяви долучені докази сплати судового збору на загальну суму 24022,40 грн, а саме платіжну інструкцію №289 від 18.03.2025 (внутрішній номер 411400988).
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Відтак, у зв`язку з відмовою в позові судові витрати у справі по сплаті судового збору покладаються на прокурора.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати у справі покласти на прокурора.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складене і підписане 29.06.2026.

Суддя С.В.Сисин