ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" травня 2026 р. Справа№ 910/14980/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Шаратова Ю.А.
суддів: Скрипки І.М. 
Бестаченко О.Л. 

При секретарі судового засідання Кафлановій А.С. 
за участю представників згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу скарги Фізичної особи - підприємця Тіхонової Світлани Андріївни
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 (повний текст складено 02.03.2026)
у справі № 910/14980/25 (суддя Ващенко Т.М.) 
за позовом Фізичної особи-підприємця Тіхонової Світлани Андріївни 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімлізинг" 
про визнання недійсним положення Загальних умов до Договору фінансового лізингу № 1218-ЛД від 29.01.2024 та стягнення компенсації 

в с т а н о в и в:

Історія справи. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.
Фізична особа-підприємець Тіхонова Світлана Андріївна (далі - позивач, ФОП Тіхонова С.А.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімлізинг» (далі - відповідач, ТОВ «Ексімлізинг») про визнання недійсним положення Загальних умов до Договору фінансового лізингу № 1218-ЛД від 29.01.2024 та стягнення компенсації частини вартості предмета лізингу в сумі 492 805, 54 грн.
Позивач у позовній заяві просив суд визнати недійсними положення Загальних умов до Договору фінансового лізингу №1218-ЛД від 29.01.2024. в частині:
- пункт 8.21: «Лізингові платежі, сплачені Лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови Лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюється до моменту передачі Об`єкта фінансового лізингу Лізингоодержувачу»; 
- пункт 15.6: (останній абзац) «Сторони погодили, що в разі знаходження Об`єкта фінансового лізингу на зберіганні у інших осіб в рамках оперативно-господарських санкцій, Лізингодавець на підставах, передбачених Договором, прийме рішення про розірвання або відмову від Договору та вилучення Об`єкта фінансового лізингу, Об`єкт фінансового лізингу не повертається Лізингоодержувачу, і Лізингодавець має право розпоряджатися ним на власний розсуд»;
- пункт 17.8 (абзац другий): «При цьому, Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю всі лізингові платежі та інші платежі за цим Договором на дату розірвання Договору, та усі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі та інші платежі поверненню не підлягають»;
- пункт 18.2: «У випадку припинення дії або розірвання цього Договору, усі раніше сплачені Лізингоодержувачем Лізингодавцю будь-які платежі в межах цього договору, поверненню не підлягають». 
Також ФОП Тіхонова С.А. просила стягнути з ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» на її користь кошти, сплачені в якості компенсації частини вартості предмета лізингу, в сумі 492 805, 54 грн.
Позовні вимоги про визнання недійсними положень Загальних умов до Договору фінансового лізингу № 1218-ЛД від 29.01.2024, обґрунтовані наступним: 
- оспорювані положення пунктів 8.21, 15.6, 17.8, 18.2 встановлюють абсолютне неповернення всіх сплачених платежів (включаючи компенсацію вартості об`єкта лізингу) незалежно від підстав припинення договору (з вини позивача чи через форс-мажор). А тому, за твердженням позивача є недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України як такі, що суперечать засадам справедливості та спрямовані на незаконне збагачення відповідача.
- положення Загальних умов (в редакції, яка оприлюднена на сайті Відповідача станом на дату подання позову) створюють очевидний та суттєвий дисбаланс договірних прав та обов`язків на користь відповідача, порушуючи засади справедливості, добросовісності та розумності (статті 3, 509 ЦК України). Це проявляється у закріпленні механізму, за яким відповідач отримує подвійну вигоду (конфіскація активу та грошей за нього) незалежно від обставин припинення договору.
Позовна вимога про стягнення 492 805,54 грн, із посиланням на статтю 1212 ЦК України, обґрунтована тим, що після розірвання договору та повернення автомобіля у відповідача відпала правова підстава утримання коштів сплачених як компенсація частини вартості предмета лізингу. А отримання і активу і грошей за нього є безпідставним збагаченням відповідача за рахунок позивача. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2025 відкрито провадження у справі, справу визнано малозначною та ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).
23.01.2026 ФОП Тіхоновою С.А. подано Заяву про зміну предмету позову. В якій позивач просила визнати недійсними положення пунктів 6.2, 10.4, 11.7 Загальних умов до Договору фінансового лізингу в редакції затвердженій наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 відмовлено в задоволенні клопотання ФОП Тіхонової С.А. про поновлення строку на подання відповіді на відзив від 22.01.2026. Заяву Тіхонової С.А. від 23.01.2026 про зміну предмету позову, до розгляду не прийнято та повернуто заявнику.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 в позові відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що:
- умови укладеного між позивачем та відповідачем Договору фінансового лізингу, в тому числі положення пунктів 8.21, 18.2, 17.8 та 15.6, не суперечать вимогам чинного на час укладення цього правочину законодавства України, зокрема, положенням статей 3, 806, 807, 809-1 ЦК України;
- зміст оспорюваного Договору фінансового лізингу не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін Договору фінансового лізингу було вільним і відповідало їх внутрішній волі, цей правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
- суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача 492 805,54 грн, оскільки спірні кошти вносились позивачем на виконання умов Договору фінансового лізингу №1218-ЛД від 29.01.2024. 

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги. 
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, ФОП Тіхонова С.А. звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. 
У поданій апеляційній скарзі скаржник просить:
- скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25.
- ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України. Оскільки договір було розірвано, а відповідач вилучив автомобіль і повернув його собі, обов`язок відповідача передати автомобіль у власність скаржника остаточно припинився. Відповідно, правова підстава, за якою Відповідач отримав кошти в рахунок викупної вартості авто, - згодом відпала;
- суд першої інстанції помилково розцінив подання позивачем роздруківки Загальних умов як факт беззаперечного ви знання скаржником того, що він добровільно погодився на ці умови при підписанні договору. Однак скаржник наголошує, шо не підписував Загальні умови і не погоджував їх. А роздруківка була надана виключно для ідентифікації тексту, на який фактично посилається відповідач для утримання коштів.
- суд першої інстанції не встановив факту досягнення консенсусу (стаття 638 ЦК України) щодо спірних пунктів, а лише формально застосував до непідписаної роздруківки принцип «свободи договору»;
- тлумачення умов договору судом першої інстанції суперечить меті правочину та створює дисбаланс прав: відповідач забирає собі і предмет лізингу, і повну суму коштів, сплачену за його викуп. Це на думку скаржника є порушенням засад справедливості та розумності (стаття 3 ЦК України) та самостійною підставою для визнання таких умов недійсними в порядку статей 203, 215 ЦК України.

Позиція відповідача (ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ») щодо апеляційної скарги. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ», погоджуючись з мотивами оскаржуваного рішення суду, просило останнє залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач, серед іншого, зазначав, що:
- позивач оскаржує пункти 8.21, 18.2 та 17.8 (щодо неповернення платежів) Загальних умов Договору лізингу в редакції, що затверджена наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 06.10.2023 № 35-з, дата розміщення Загальних умов (публічна частина) на офіційному сайті: 06.10.2023. Однак, на момент укладання (29.01.2024) Договору фінансового лізингу між Позивачем та Відповідачем діяла інша редакція Загальних умов договору лізингу, яка затверджена наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з, дата розміщення Загальних умов (публічна частина) на офіційному сайті: 17.11.2023.
Отже, позивач просив суд першої інстанції визнати недійсними пункти 8.21, 18.2 та 17.8 (щодо неповернення платежів) Загальних умов договору лізингу в редакції, що не діяла на час укладення Договору фінансового лізингу між сторонами, що на думку відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову;
- договір складається із Індивідуальної частини та Загальних умов (Публічної частини) що розміщена на сайті товариства. Підписуючи договір Лізингоодержувач підтвердив, що ознайомлений та отримав свій примірник Загальних Умов в загальнодоступному форматі та викладені на сайті ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» (чим Лізингодавець виконав свій обов`язок щодо надання договору згідно з вимогами законодавства в повному обсязі), (пункт 9.6 Договору лізингу). А згідно із пунктом 12.1 договору, своїм підписом на цій Індивідуальній частині договору, Лізингоодержувач підтверджує, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами Договору фінансового лізингу, включаючи Загальні Умови, щодо всіх умов, викладених у вказаних документах; 
- доводи позивача про визнання недійсними пунктів 8.21, 18.2 та 17.8 (щодо неповернення платежів) Загальних умов договору лізингу, зводяться лише до його незгоди з такими умовами, що не є належною підставою для визнання оспорюваних пунктів недійсними з підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів недійсності вказаних пунктів Загальних умов договору лізингу;
- у зв`язку з порушенням Лізингоодержувачем умов Договору та існуванням заборгованості зі сплати лізингових платежів понад 60 днів, Лізингодавцем на підставі частини четвертої статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 04.02.2021 № 1201-IX та пункту 11.6 Загальних умов до договору лізингу було вчинено відмову від Договору (розірвання), а саме направлено на адресу позивача відповідний лист від 03.09.2024 № 157;
- вимога позивача про стягнення (повернення) грошових коштів є безпідставною та такою, що не узгоджується із нормами частини сьомої статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно із якою, лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. 
А норми статті 1212 ЦК України не є застосовними до спірних правовідносин, оскільки відповідач отримав суму коштів як лізингові платежі за договором, тобто за наявності правової підстави. 

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга ФОП Тіхонової С.А. зареєстрована судом 23.03.2026 за вх. № 09.1.04.1/1809/26.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Шаратов Ю.А., судді Бестаченко О.Л., Скрипка І.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14980/25. 
Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Тіхонової Світлани Андріївни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/14980/25.
02.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/14980/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Тіхонової Світлани Андріївни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25.
Призначено до розгляду апеляційну скаргу ФОВ Тіхонової С.А. на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25.
Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 07.05.2026 об 11:00 в приміщенні Північного апеляційного господарського суду (м. Київ, вул. Шолуденка, 1а, зал судових засідань № 6).
27.04.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов Відзив на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25 (вх. № 09.1-13/791/26).
01.05.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла Відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх. № 09.1-13/10386/26). 
У судовому засіданні представники позивача та відповідача надали усні пояснення. 
Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник відповідача просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на них, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
29.01.2024 між ФОП Тіхоновою Світланою Андріївною (Лізингоодержувач) та ТОВ «Ексімлізинг» (Лізингодавець) укладено Договір фінансового лізингу № 1218-ЛД (далі - Договір).
Договір складається із Індивідуальної частини та Загальних умов (Публічної частини) що розміщена на сайті ТОВ «Ексімлізинг».
Відповідно до умов Індивідуальної частини Договору Лізингодавець зобов`язується набути у власність майно, визначене індивідуальними ознаками, не заборонене чинним законодавством України до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень (далі - Об`єкт фінансового лізингу), у Продавця (постачальника) вибір якого здійснений Лізингоодержувачем, відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов, викладених в цій Індивідуальній частині Договору, та передати Об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування у розмірі та на умовах, обумовлених Договором, додатковими угодами, змінами доповненнями, Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Об`єкт фінансового лізингу, сплачувати лізингові платежі в розмірі та на умовах визначених цим Договором, включаючи сплату додаткових платежів і комісій (за наявності), пов`язаних з укладенням, виконанням, згідно з розірванням цього Договору, достроковим викупом Об`єкта фінансового лізингу, сплати неустойки (пені, штрафу) компенсації, відшкодування збитків та усі інші виплати, що безпосередньо пов`язані з виконанням Договору та передбачені цим Договором, сплата яких покладається на Лізингоодержувача у відповідності до положень цього договору та/або чинного законодавства України, а після сплати всіх лізингових платежів та інших платежів і за умов відсутності простроченої заборгованості, неустойки (пені, штрафів) по виставлених рахунках та комісіях, набути у власність Об`єкт фінансового лізингу.
Відповідно до пункту 4 Індивідуальної частини Договору, об`єктом фінансового лізингу є легковий автомобіль PEUGEOT Rifter L2, загальна вартість Об`єкта лізингу з ПДВ 20 % - 1 130 000,00 грн. 
Сторони в пункті 5 Індивідуальної частини Договору погодили, що строк лізингу - 36 місяців; максимальний термін передачі - до 05.02.2024 включно; гранична дата сплати авансового лізингового платежу - до 31.03.2023 включно.
Підписуючи даний Договір фінансового лізингу (Індивідуальна частина Договору), Лізингоодержувач приєднався до Загальних умов до Договору фінансового лізингу з Додатками, що є його Публічною частиною, розміщеною на власному веб-сайті ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» (пункт 9.1 Індивідуальної частини Договору).
Відповідно до пункту 9.6 Індивідуальної частини Договору, підписуючи цей Договір Лізингоодержувач підтверджує, що примірник цього Договору, а також усі Додатки до нього - були надані йому Лізингодавцем (та, відповідно були отримані Лізингоодержувачем) одразу після їх підписання, але до початку надання Лізингоодержувачу послуги з фінансового лізингу (фінансової послуги), в тому числі Лізингоодержувач був ознайомлений та отримав свій примірник Загальних Умов Договору, з усіма додатками та доповненнями до нього, роздрукований з сайту і які є в загальнодоступному форматі викладені на сайті ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» (чим Лізингодавець виконав свій обов`язок щодо надання Договору, згідно з вимогами діючого законодавства, в повному обсязі). 
У пункті 12.1 Індивідуальної частини Договору зазначено, що сторони домовились про те, що взаємні права та обов`язки та інші умови фінансового лізингу, визначаються Загальними Умовами. Своїм підписом на цій Індивідуальній частині договору, Лізингоодержувач підтверджує, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами Договору фінансового лізингу, включаючи Загальні Умови, щодо всіх умов, викладених у вказаних документах. Лізингоодержувач підтверджує, що йому зрозумілі наслідки укладання цього Договору фінансового лізингу та він підтверджує свої зобов`язання по цьому Договору фінансового лізингу. 
Усі Додатки та Додаткові угоди до Договору фінансового лізингу є невід`ємними частинами Договору, в тому числі Загальні Умови до Договору фінансового лізингу (пункт 12.2 Індивідуальної частини Договору). 
До 17.11.2023, дати, що передувала моменту укладення Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД, діяла редакція Загальних умов фінансового лізингу, затверджена наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 06.10.2023 № 35-з.
Саме у цій редакції Загальних умов фінансового лізингу наявні пункти 8.21, 15.6, 17.8 та 18.2 про визнання частково недійсними яких просив позивач. Які мають наступний зміст: 
- пункт 8.21: «Лізингові платежі, сплачені Лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови Лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, крім випадків, коли одно стороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюється до моменту передачі Об`єкта фінансового лізингу Лізингоодержувачу»; 
- пункт 15.6: (останній абзац) «Сторони погодили, що в разі знаходження Об`єкта фінансового лізингу на зберіганні у інших осіб в рамках оперативно-господарських санкцій, Лізингодавець на підставах, передбачених Договором, прийме рішення про розірвання або відмову від Договору та вилучення Об`єкта фінансового лізингу, Об`єкт фінансового лізингу не повертається Лізингоодержувачу, і Лізингодавець має право розпоряджатися ним на власний розсуд»;
- пункт 17.8 (абзац другий): «При цьому, Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю всі лізингові платежі та інші платежі за цим Договором на дату розірвання Договору, та усі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі та інші платежі поверненню не підлягають»;
- пункт 18.2: «У випадку припинення дії або розірвання цього Договору, усі раніше сплачені Лізингоодержувачем Лізингодавцю будь-які платежі в межах цього договору, поверненню не підлягають». 
На момент укладення Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД, діяла редакція Загальних умов фінансового лізингу (для фінансування Об`єктів фінансового лізингу (в т.ч. нових: легкових та вантажних автомобілів, а також сільськогосподарської та спецтехніки), затверджена наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з (далі - Загальні умови фінансового лізингу).
Пунктом 5 наказу директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з «Щодо затвердження Договору фінансового лізингу у формі приєднання до Публічної частини розміщеної на веб-сайті ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ»» визнано таким, що втрачає чинність наказ ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 06.10.2023 № 35-з з моменту набуття чинності Публічної частини договору, зазначеної в пункті 1 цього наказу.
Пунктом 1 вказаного наказу від 17.11.2023 № 50-з затверджено Договір фінансового лізингу у формі приєднання, що складається з Публічної частини з додатками (Загальні Умови) з метою укладення із клієнтами договорів фінансового лізингу щодо фінансування об`єктів фінансового лізингу (в т.ч. нових: легкових та вантажних автомобілів, а також сільськогосподарської та спецтехніки), що додається до цього наказу (Додаток № 1) та Індивідуальної частини Договору «Стандарт (гривня)», що додається до цього наказу (Додаток № 2) і Індивідуальної частини Договору «Обережний, (гривня)», що додається до цього наказу (Додаток № 3).
Пунктами 2 та 3 наказу від 17.11.2023 № 50-з доручено розмістити Публічну частину Договору на веб-сайті ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» не пізніше наступного робочого дня за днем підписання цього наказу. Визначено набуття чинності Публічної частини Договору за 40 (сорок) календарних днів з дня розміщення на власному веб-сайті.
Отже, з огляду на дату розміщення Загальних Умов (публічна частина) на Офіційному сайті товариства 17.11.2023, ця редакція, затверджена наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з, набула чинності 27.12.2023.
На виконання умов Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» за Договором купівлі-продажу від 29.01.2024 № 26/01-2024 укладеним з ТОВ «Компанія «Комплект-авто» (код ЄДРПОУ 38324463) було придбано об`єкт лізингу: Легковий автомобіль PEUGEOT Rifter L2 BHDi 100 МТ6 ALLURE, 2023 року випуску, колір - Сірий (металік, платиновий) (VLM0), Номер шасі (кузова, рами, VIN): НОМЕР_1 . 
Право власності на цей автомобіль зареєстровано за ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ», що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 31.01.2024 серії НОМЕР_2 . 
Вказаний об`єкт лізингу (автомобіль) був переданий ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» лізингоодержувачу - ФОП Тіхновій С.А за Актом приймання-передачі від 31.01.2024.
Колегією суддів встановлено, що за час існування правовідносин від Лізингоодержувача за Договором було отримано наступні суми платежів:
30.01.2024 - 372 900,00 грн. (авансовий лізинговий платіж та адмін. комісія згідно Графіку платежів);
23.02.2024 - 15 000,00 грн;
23.02.2024 - 15 000,00 грн;
01.03.2024 -29 184,80 грн;
21.03.2024 - 11 000,00 грн;
27.03.2024 -25 000,00 грн;
05.04.2024 -23 000,00 грн;
22.04.2024 - 30 000,00 грн;
03.05.2024 - 28 000,00 гри;
Об.05.2024 - 192,00 грн;
23.05.2024 - 57 000,00 грн;
01.07.2024 - 30 000,00 грн;
24.07.2024 -27 500,00 грн;
13.09.2024 - 108 000,00 грн.
Таким чином, за весь час існування відносин Лізингоодержувачем було сплачено у загальному розмірі 771 776,80 грн.
Вищенаведені платежі за Договором Лізингодавцем було віднесено на погашення наступної заборгованості Лізингоодержувача: 768 596,93 грн. - лізингові платежі згідно Графіку платежів; 2 149,17 грн. - пеня згідно п. 12.1.1. Загальних умов Договору; 1 030,70 грн. - 24 % річних згідно п. 6.7 Загальних умов Договору.
У пункті 11.6 Загальних умов фінансового лізингу, затверджених наказом від 17.11.2023 № 50-з, визначено, що у будь-якому випадку, незважаючи на те, вирішить Лізингоодержувач скористатися можливістю здійснити Викупний платіж, або не вирішить, Лізингодавець має право у односторонньому порядку відмовитись від Договору (розірвати Договір) та вилучити Об`єкт фінансового лізингу у випадках, передбачених пунктами 11.1.1 - 11.1.4, 11.1.8 Загальних умов.
Відповідно до підпункту 11.1.1 пункту 11.1 Загальних умов фінансового лізингу, сторони погодили, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку змінити умови цього Договору у випадку: Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 60 (шістдесяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого у цьому Договорі. 
Пунктом 11.7 Загальних умов фінансового лізингу визначено, що у випадку вилучення Об`єкта фінансового лізингу, припинення або розірвання Договору, з причин зазначених у Даному Договорі та/або законодавстві України, усі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі у сукупності є платою за користування Об`єктом фінансового лізингу та поверненню не підлягають, окрім випадків коли Договір було розірвано до моменту передачі Об`єкта фінансового лізингу у разі прострочення передачі Лізингоодержувачу Об`єкта фінансового лізингу більше як на 30 календарних днів з вини Лізингодавця. Лізингодавець має право стягнути з Лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання Договору, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), інші витрати, у тому числі понесені Лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом (якщо такий здійснювався), відкриття виконавчого провадження та/або витрат на примусове вилучення Об`єкта фінансового лізингу. 
Листом від 03.09.2024 № 157 ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ», із посиланням на норми частини четвертої статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», підпункт 11.1.1 та пункт 11.6 Загальних умов Договору, у зв`язку із простроченням зобов`язання по сплаті лізингових платежів понад 60 днів, повідомили ФОП Тіхонову С.А. про відмову (розірвання) Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД. 
Також Лізингодавець вимагав від Лізингоодержувача повернути (передати) йому Об`єкт лізингу. 
12.09.2024 складено Акт приймання-передачі (повернення) об`єкта лізингу, згідно із яким ФОП Тіхоновою С.А. був повернутий ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» автомобіль, що раніше був отриманий нею за Договором фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД. При цьому, в акті зазначено, що представник лізингоодержувача від його підписання та/або будь-яких інших документів відмовився. 
ФОП Тіхонова С.А. звернулась до ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» з листами від 22.11.2024 та від 12.12.2024, в яких просила здійснити повернення грошових коштів, сплачених нею в якості передплати за автомобіль в сумі 492 805,54 грн. 
У відповідь на вказані звернення ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» листами від 04.12.2024 № 190 та від 20.12.2024 № 196 повідомило позивача про те, що Договір фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД було розірвано Лізингодавцем в зв`язку із грубим порушенням Лізингоодержувачем умов договору, а саме прострочення сплати лізингових платежів на строк понад 60 днів.
А відповідно до частини сьомої статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу.
Таким чином, у Лізингодавця відсутні правові підстави для перерахування (повернення) лізингоодержувачу коштів сплачених ним за договором. 

Джерела права. Позиція суду апеляційної інстанції.
Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно із частинами першою, другою статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України). 
Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). 
Згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). 
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 статті 634 Цивільного кодексу України).
За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі), (частина перша статті 806 Цивільного кодексу України).
Предметом договору лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, яке відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства (частина перша статті 807 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до частин другої, третьої статті 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсними положень пунктів 8.21, 15.6, 17.8 та 18.2 Загальних умов фінансового лізингу. 
Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. 
Суд враховує висновки Верховного Суду викладені у пунктах 5.14, 5.15, 5.16, 5.17 постанови від 13.07.2022 у справі № 916/3307/16, згідно із якими, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Отже, оскільки ФОП Тіхоновою С.А. стверджується, що пункти 8.21, 15.6, 17.8 та 18.2 Загальних умов фінансового лізингу, порушують її права, саме на позивача покладається тягар доказування цих обставин.
Як вже зазначалось, судом встановлено, що пункти 8.21, 15.6, 17.8 та 18.2 про визнання частково недійсними яких просить позивач, містяться в редакції Загальних умов фінансового лізингу, затверджених наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 06.10.2023 № 35-з, які втратили чинність з 27.12.2023 на підставі наказу від 17.11.2023 № 50-з. 
А на момент укладення Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД, діяла редакція Загальних умов фінансового лізингу (для фінансування Об`єктів фінансового лізингу (в т.ч. нових: легкових та вантажних автомобілів, а також сільськогосподарської та спецтехніки), затверджена наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з. Яка не містить пунктів, про визнання недійсними яких просить позивач. 
Отже, положення пунктів 8.21, 15.6, 17.8, 18.2 Загальних умов фінансового лізингу, затверджених наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 06.10.2023 № 35-з, які вже були нечинними на момент укладення Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД, не регулюють спірні правовідносини та не порушують прав позивача. А протилежне позивачем не доведено. 
При цьому, суд відхиляє довід апелянта про необізнаність із Загальними умовами чинними на момент укладення договору, оскільки це спростовується змістом вищенаведених пунктів 9.6 та 12.1 підписаної ним Індивідуальної частини Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД. У яких міститься твердження про підтвердження Лізингоодержувача про отримання ним свого примірнику Загальних Умов та ознайомлення з усіма умовами, викладеними у вказаних документах.
Відсутність порушеного права є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними положень пунктів 8.21, 15.6, 17.8 та 18.2 Загальних умов фінансового лізингу. 

Щодо позовної вимоги про стягнути коштів, сплачених в якості компенсації частини вартості предмета лізингу, в сумі 492 805, 54 грн.
Колегія суддів відхиляє довід апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України, з огляду на наступне. 
Згідно із частинами першою, другою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних (кондикційних) зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав (пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 № 917/1739/17). 
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (пункт 4.2.2 постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (пункт 4.5 постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19).
Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17). 
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 537/4259/15-ц, від 31.03.2021 у справі № 363/3555/17, від 22.12.2021 у справі № 465/5790/17.
Відповідно до частини сьомої статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору, неустойку (штраф, пеню), документально підтверджені витрати, у тому числі на оплату ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства, у тому числі витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом.
Аналогічні положення містяться у пункті 11.7 Загальних умов фінансового лізингу, затверджених наказом директора ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» від 17.11.2023 № 50-з, які є невід`ємною Публічною частиною Договору фінансового лізингу від 29.01.2024 № 1218-ЛД. 
Окрім того, у пункті 6.2 наведених Загальних умов фінансового лізингу, вказано, шо лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта фінансового лізингу (з врахуванням коригування, вказаного у пунктах 6.5, 6.6 Загальних Умов Договору); винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг Об`єкт фінансового лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 6.7-6.9, 7.5 Загальних умов («Винагорода»). При цьому Сторони погодили, що такі платежі за цим Договором не містять викупної (покупної) ціни, передбаченої цим Договором, і, у сукупності, є платою за користування Об`єктом фінансового лізингу. 
Отже, відповідно до норм частини сьомої статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» та умов пункту 11.7 Загальних умов фінансового лізингу, усі лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від нього (розірвання) не підлягають поверненню лізингоодержувачу. Тобто, згідно із вказаними нормами закону та умовами договору вказані суми є еквівалентом зустрічного надання у вигляді вартості послуги з фінансового лізингу - платою за користування об`єктом фінансового лізингу. 
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України. А також про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ТОВ «ЕКСІМЛІЗИНГ» на користь ФОП Тіхонової С.А. кошті, сплачених в якості компенсації частини вартості предмета лізингу, в сумі 492 805, 54 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, з огляду на все наведене вище, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25 відповідає нормам процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається. А тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 270, 276, 277, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Тіхонової Світлани Андріївни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/14980/25 - залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника. 
4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.05.2026. 

Головуючий суддя Ю.А. Шаратов 

Судді І.М. Скрипка

О.Л. Бестаченко