Номер провадження 2/754/881/26
Справа №754/21369/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

08 травня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Кирилова А.
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 
представника відповідача - Лазаренко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул.. Єжи Гедойця, 5) про стягнення невиплачених при звільненні коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просила: 1) стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 не виплачену при звільненні одноразову матеріальну допомогу (відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору) у розмірі 8 середньомісячних заробітків в загальній сумі 317 093,92 грн. 2) стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023-2025 роки по 26822,00 грн. за кожний рік. 3) стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день подання цього позову становить 142331,93 грн. 
В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що позивач працювала у на посаді головного фахівця Департаменту технології перевезень та комерційної роботи Акціонерного товариства «Українська залізниця», працювала на залізничному транспорті повних 37 років, звідки звільнилась 29.09.2025 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України), що підтверджується наказом від 26.09.2025.
Роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП України, оскільки не проведено остаточного розрахунку в день звільнення позивача (29.09.2025), як вимагає законодавство, зокрема не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого колективного договору, зокрема:
одноразова матеріальна допомога в розмірі 8 (восьми) середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років); матеріальна допомога на оздоровлення за 2023-2025 роки.
Між Державною адміністрацією залізничного транспорту України і профспілковим комітетом Укрзалізниці укладено Колективний договір, який діє по теперішній час. В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи, як це передбачено статтею 18 КЗпП України.
В колективному договорі передбачено виплату матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію (пункт 2.2.9) та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (пункт 2.2.10)
Щодо підстав для стягнення на мою користь одноразової матеріальної допомоги у розмірі 8 середньомісячних заробітків.
В Акціонерному товаристві «Українська залізниця» укладено Колективний договір, яким передбачено соціальні пільги, гарантії та виплати окремих видів матеріальної допомоги працівникам. Так, в пункті 2.2.9. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи, у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: до 5 років -1 (один) середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років - 2 (два) середньомісячних заробітки; від 10 років - 3 (три) середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати додатково матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах: при стажі роботи в галузі для жінок понад 35 років - 5 середньомісячних заробітків. Дія цього пункту також: розповсюджується на працівників, які звільнені з апарату у зв`язку зі змінами структури управління, скорочення чисельності (стаття 40, пункт 1 КЗпП) за півтора року до досягнення пенсійного віку, при цьому виплату матеріальної допомоги працівникам, які звільнені за статтею 40 пункт 1 КЗпП, провадити з урахуванням вихідної допомоги.
Оскільки стаж роботи позивача в залізничній галузі становив понад 37 років, відповідно позивачу мали виплатити при звільненні 3 середньомісячні заробітки, проте цього зроблено не було роботодавцем в день звільнення. Окрім того, роботодавець не виплатив додаткову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 5 (п`яти) середньомісячних заробітків, виплата якої також передбачена при звільненні на пенсію.
Таким чином, загальна кількість середньомісячних заробітків, які мав виплатити роботодавець позивачу у зв`язку зі звільненням при виході на пенсію становить дорівнює 8 (восьми), а загальна сума матеріальної допомоги, що мала бути виплачена у день звільнення становить 317 093 грн. 92 коп., оскільки середньомісячний заробіток станом на день звільнення становив 39636,74 грн. (39 636,74 *8= 317 093,93 грн.). Інформація про обов`язок виплатити і ці кошти також була відображена роботодавцем у наказі про звільнення.
Щодо підстав для стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023, 2024 та 2025 роки в загальній сумі 132 304,20 грн, виплата якої передбачена у пункті 2.2.10. Колективного договору.
Так, в пункті 2.2.10. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік.
Працюючи на посаді головного фахівця у 2023 році та маючи посадовий оклад у розмірі 26822,00 грн. згідно з положеннями пункту 2.2.10 Колективного договору позивач писала заяву про надання щорічної відпустки у кількості 14 (чотирнадцяти) календарних днів та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі визначеному колективним договором - одного посадового окладу. Зазначена заява була адресована керівництву Акціонерного товариства «Українська залізниця». Відтак, позивачу мала бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік в сумі 26822,00 грн. Проте, Роботодавець в особі АТ «Укрзалізниця, як протягом мого часу роботи в Товаристві, так і після звільнення, й по сьогоднішній день належну матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік в сумі 26822,00 грн. не виплатив, й тим самим не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, заборгувавши належні кошти, чим грубо порушив трудові права позивача з оплати праці, що гарантовані колективним договором та статтею 18 Кодексу законів про працю України, знехтував трудовими правами протягом тривалого проміжку часу, чим порушивши вимоги статті 116 КЗпП України.
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік.
Працюючи на посаді головного фахівця у 2024 році, посадовий оклад позивача становив 26822,00 грн., й керуючись положеннями пункту 2.2.10 Колективного договору позивач писав заяву про надання щорічної відпустки у кількості 14 (чотирнадцяти) календарних днів та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі визначеному колективним договором - одного посадового окладу. Зазначена заява була адресована керівництву Акціонерного товариства «Українська залізниця». Відтак, позивачу мала бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік в сумі 26822,00 грн. Проте, Роботодавець в особі AT «Укрзалізниця, як протягом мого часу роботи в Товаристві, так і після звільнення, й по сьогоднішній день належну матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік в сумі 26822,00 грн. не виплатив, й тим самим не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, заборгувавши належні позивачу кошти, чим грубо порушив трудові права з оплати праці, що гарантовані колективним договором та статтею 18 Кодексу законів про працю України, знехтував трудовими правами протягом тривалого проміжку часу, чим порушивши вимоги статті 116 КЗпП України.
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2025 рік.
Працюючи на посаді головного фахівця Акціонерного товариства «Українська залізниця» у 2025 році посадовий оклад позивача становив 26822,00 грн., й згідно з положеннями пункту 2.2.10 Колективного договору позивач писала заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, виплата якої передбачена колективним договором. Проте, Роботодавець в особі AT «Укрзалізниця, як протягом часу роботи в Товаристві, так і після звільнення, й по сьогоднішній день належну позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2025 рік в сумі 26822,00 грн. не виплатив, й тим самим не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, заборгувавши належні кошти, чим грубо порушив трудові права позивача з оплати праці, що гарантовані колективним договором та статтею 18 Кодексу законів про працю України, знехтував моїми трудовими правами протягом тривалого проміжку часу, чим порушивши вимоги статті 116 КЗпП України.
Відтак, не виплачена в день звільнення матеріальна допомога на оздоровлення за 2023-2025 роки по 26 822,00 грн. за кожний рік підлягає стягненню в судовому порядку.
Щодо підстав стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до статті 117 КЗпП України.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки, наданої роботодавцем, середньоденний заробіток ОСОБА_4 станом на день звільнення становив моя середньоденна заробітна плата складає 1801,67 грн. Копії довідок про доходи та про середньомісячний та середньоденний заробітки, завірених моїм колишнім роботодавцем додаються.
У зв`язку з тим, що Відповідач не провів з ОСОБА_5 остаточний розрахунок при звільненні саме в день мого звільнення, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду з цим позовом пройшло 79 календарних днів (з 30 вересня 2025 року по 17 грудня 2025 року включно), станом на день подання позову з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який на момент звернення до суду становить 142 331,93 грн (сто сорок дві тисячі триста тридцять одна грн. 93 коп.).
Затримка середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була обрахована шляхом множення кількості днів затримки розрахунку при звільненні на середньоденний заробіток - 79 днів затримки*1801,67 грн. (середньоденний заробіток).
Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 затверджено Інструкцію зі статистики заробітної плати, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 за N 114/8713. В пункті 1.3. зазначеної інструкції передбачено, що фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з пунктом 2.3.3. Інструкції до інших заохочувальних та компенсаційних виплат віднесено матеріальну допомогу, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п.3.31).
Відповідно до пункту 4 частини першої статгі 29 КЗпП України, до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колектив ного договору (у разі його укладення).
Кошти, які не були виплачені мені роботодавцем при звільненні входять до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із діючим законодавством України.
Акціонерне товариство «Українська залізниця» безпідставно не провела з позивачем остаточного розрахунку в день мого звільнення, чим порушила вимоги статті 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність встановлена у статті 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву та надав відзив 27.02.2026 року, в якому просив відмовити в позові в повному обсязі та застосувати строки позовної давності до заявлених позивачем вимог. 
Обґрунтовуючи відзив представник зазначив, що AT «Укрзалізниця», виходячи із наявних матеріалів справи повністю не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 виходячи із наступного.
По-перше.
Щодо позовної вимоги про стягнення одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Пунктом 2.2.9 Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002- 2006 роки (зі змінами та доповненнями) (далі - Колективний договір) при звільненні працівників вперше з роботи, у зв`язку з виходом на пенсію передбачено виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: від 10 років - 3 (три) середньомісячні заробітки.
У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права передбачено виплачувати додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах: при стажі роботи у галузі для жінок понад 35 років - 5 середньомісячних заробітків.
У наказі AT «Укрзалізниця» № 3305/ос від 23.09.2025 про припинення трудового договору передбачена виплата ОСОБА_1 одноразової матеріальної допомоги відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 8 середньомісячних заробітків після окремого рішення правління.
Таке рішення було прийнято оскільки, наразі, виплата матеріальної допомоги, передбаченої п. 2.2.9 Колективного договору зупинена у зв`язку з негативними наслідками та обмеженнями воєнного стану.
Так, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 24.02.2022 в Україні введений воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжено і який триває на даний час.
Згідно ч. 1 ст. ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Отже, Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 передбачає можливість обмеження такого права (на працю та її оплату)в умовах введеного воєнного стану.
АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
Згідно ст. 7 ЗУ «Про функціонування єдиної транспортної системи України в особливий період», фінансування заходів щодо підготовки функціонування транспорту в особливий період здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів. Матеріально-технічне забезпечення єдиної транспортної системи України в особливий період здійснюється за рахунок державних резервів, які створюються і утримуються на підприємствах (об`єднаннях), в установах та організаціях, що входять до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, а також підприємств (об`єднань), установ і організацій як транспорту, так і тих, діяльність яких пов`язана з будівництвом та експлуатацією транспортних комунікацій незалежно від форм власності.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №181-р затверджено план запровадження та забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану в Україні. Пунктом 24 зазначеного плану на період воєнного стану визначено такий захід, як забезпечення живучості (інституційної спроможності та фінансової стабільності) АТ "Укрзалізниця" як головного об`єкта національної економіки у сфері залізничної логістики для безперебійного функціонування в умовах воєнного стану та виконання завдань і замовлень органів державної влади та органів військового управління, зокрема: надання товариству державного фінансування для забезпечення фінансової ліквідності та спроможності виконання завдань і замовлень органів державної влади і органів військового управління.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №193 з метою забезпечення належного функціонування АТ «Укрзалізниця» виділено кошти з резервного фонду державного бюджету.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Бюджетного кодексу України, резервний фонд бюджету формується для здійснення непередбачених видатків, що не мають постійного характеру і не могли бути передбачені під час складання проекту бюджету. Порядок використання коштів з резервного фонду бюджету визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про залізничний транспорт», особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо пов`язана з рухом поїздів, встановлюються АТ "Укрзалізниця" згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками.
Відповідно до п. 3.7.5 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, документи з соціально- економічних та трудових питань, які стосуються інтересів працівників галузі, приймати за погодженням відповідних профспілкових організацій.
Зважаючи на економічну ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово- економічного становища товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів, які були погоджені з галузевою профспілкою.
У зв`язку з цим правлінням АТ «Укрзалізниця» за погодженням голови Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників, 14.03.2022 прийнято рішення «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця» (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), згідно якого: «1.1. На період дії правового режиму воєнного стану в У країні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.»
Матеріальна допомога відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору є додатковою виплатою, яка передбачена колективним договором.
Отже, згідно вказаного рішення правління від 14.03.2022 така виплата була призупинена на період дії воєнного стану.
Тож, ОСОБА_1 зазначена матеріальна допомога не нараховувалась і правові підстави для її стягнення відсутні.
Звертаємо увагу суду на те, що виплата Позивачці такої матеріальної допомоги була лише призупинена до окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», а не відмовлено у її виплаті, що вбачається з наказу АТ «Укрзалізниця» № 3305/ос від 23.09.2025.
Як назначено вище, рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) прийнято за погодженням Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України (Цпроф), отже це є спільним рішення роботодавця та працівників, направленим на стабілізацію роботи Товариства та забезпечення мінімально необхідних соціальних гарантій працівників в умовах воєнного стану.
Спільним листом АТ «Укрзалізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України від 06.09.2022 № Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22 роз`яснено збереження за працівниками, які звільняються за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію права на отримання матеріальної допомоги при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в майбутньому.
Таким чином, виплати зазначені в наказі АТ «Укрзалізниця» № 3305/ос від 23.09.2025 року будуть здійснені після прийняття окремого рішення правління.
Отже, позовні вимоги щодо стягнення матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше у зв`язку з виходом на пенсію та матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті є передчасними.
Рішення щодо відновлення виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від * стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті) працівникам, які звільнились у 2025 році наразі правлінням не прийнято з огляду на значні збитки, пошкодження та постійні ворожі обстріли залізничної інфраструктури, що підтверджується листом № ЦСП-18/71 від 29.01.2026.
Загальновідомим фактом є те, що у зв`язку з широкомасштабною військовою агресією російської федерації проти України, з перших днів протистояння АТ «Укрзалізниця», крім поточної роботи щодо залізничних перевезень, активно провадить діяльність, спрямовану на підтримку громадян та держави, а саме евакуацію мирного населення з регіонів та територій країни, що зазнають масованих атак з боку агресора, до більш безпечних регіонів, перевезення гуманітарних вантажів, перевезення дипломатичних делегацій дружніх країн та інше.
Інфраструктура АТ «Укрзалізниця» постійно зазнає значних руйнувань від російських
обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо. Наразі гостро стоїть питання підвищення тарифів на перевезення або отримання додаткового фінансування з бюджету для продовження сталої роботи товариства.
Загальні фактичні витрати на відновлення об`єктів залізничної транспортної інфраструктури та залізничного рухомого складу на сьогодні склали 1 272 млн. гри. Усього відновлено 2 872 об`єкти, з яких 1 965 об`єктів відновлено повністю (витрати на відновлення становлять 629 млн. грн.) і 907 об`єктів відновлено частково (витрати на відновлення становлять 643 млн. грн.). Слід зазначити, що відновлення пошкоджених об`єктів проводиться за рахунок власних коштів товариства.
Відповідно до Методики визначення шкоди та збитків, завданих інфраструктурі транспорту, інфраструктурі електронних комунікаційних мереж та об`єктів поштового зв`язку внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженої наказом Міністерстварозвитку громад, територій та інфраструктури України від 24.03.2023 № 182, розмір прямих збитків та відповідно орієнтовна вартість відновлення об`єктів залізничної інфраструктури становить 83 067 000 000 грн. Наведене підтверджується листом № ЦКМ-13/3084н від 03.11.2025.
Також, загальновідомою є інформація, що АТ «Укрзалізниця» за 9 місяців 2025 року отримало чистий збиток 7,3 млрд. грн.. (доступно за посиланням: https://interfax.com.Ua/news/economic/l 119965.html).
Попри це, Товариством реалізовано ряд соціально важливих заходів, зокрема членами правлінням АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення про соціальну підтримку працівників Товариства, які отримали поранення, та сімей працівників, загиблих у період воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією проти України. Товариством забезпечено виділення одноразової матеріальної допомоги: працівникам, які отримали поранення середнього та тяжкого ступеня з подальшою госпіталізацією до медичних закладів - в розмірі 30000 грн та додатково згідно з понесеними витратами та наданими підтверджуючими документами; сім`ям загиблих працівників - у розмірі 100 000 грн.
Також, попри надану законодавством можливість зупинити виплати увільненим на військову службу, правлінням прийнято рішення щодо збереження виплати середнього заробітку (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) працівникам, увільненим на військову службу.
В умовах збройної агресії рф проти України усі витрати мають бути орієнтовані на підтримку забезпечення спроможності товариства виконувати завдання Міністерства оборони України щодо перевезення військових вантажів та захисту критичної інфраструктури, підтримки працівників, які безпосередньо здійснюють оборону країни, або постраждали від війни, що повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного
Суду.
Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 440/14216/23, в умовах війни пріоритетним с спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
По-друге.
Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, зазначаємо наступне.
Правове обґрунтування відсутності підстав для стягнення на користь позивачки матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 - 2025 роки.
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.
У той же час відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Як вже зазначалося вище, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку із військовою агресією російської федерації на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду цієї справи.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав та свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб визначені положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 44-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Пунктом другим розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже, положення визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка діяла в редакції до 13.09.2025, на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Використовуючи таке право, надане Законом, АТ «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану зупинило нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої Колективним договором.
Так, пунктом 2.2.10. Колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 року, з наступними змінами і доповненнями, передбачено «надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) копія Колективного договору додана Позивачкою до її позовної заяви).
Разом із цим, 14.03.2022 правлінням АТ «Укрзалізниця» (протокол засідання правління № Ц-54/31 Ком.т. від 14.03.2022), ухвалено рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано: «додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».
Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 (протокол засідання правління № Ц-82/39 Ком.т.), ухвалено:
« 9. Підпункт 1.1.4. пункту 1.1. рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Крм.т.) в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01.07.2024»
« 1. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами), починаючи з 01.07.2024: 
Зупинити дію окремих положень колективних договорівАТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Здійснювати нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою Угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювати згідно з наказами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, за письмовою заявою працівників, які безперервно пропрацювали в АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців, при виході працівника у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) один раз на рік в межах одного облікового періоду відпустки».
« 4. Можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» ... матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24.02.2022 до 30.06.2024 ... визначати окремими рішеннями правління на кожен рік...».
Отже, після втрати чинності з 01.07.2024 підпункту 1.1.4. п. 1.1. рішення правління від
(протокол № Ц-54/31 Ком.т.), в частині призупинення виплати матеріальної допомоги, окремі положення колективних договорів АТ «Укрзалізниця» були зупинені відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024, протокол засідання правління № Ц-82/39 Ком.т..
Рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, оформлене протоколом засідання правління № Ц-54/31 Ком.т., та рішення правління від 27.06.2024, оформлене протоколом засідання правління № Ц-82/39 Ком.т., є локальними актами товариства, тож регулюють питання оплати праці всіх працівників АТ «Укрзалізниця».
Отже, законом передбачено право роботодавця зупиняти дії окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану.
Використовуючи таке право АТ «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану призупинило нарахування та виплату, передбаченої Колективним договором, матеріальної допомоги на оздоровлення для усіх працівників АТ «Укрзалізниця».
При цьому, АТ «Укрзалізниця» з метою дотримання соціальних гарантій своїх працівників, з 01.07.2024, відповідно до рішення правління від 27.06.2024, передбачило виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою Угодою, - ЗО % місячної тарифної ставки (посадового окладу).
Звертаємо увагу, що ухвалені Товариством рішення про зупинення АТ «Укрзалізниця» нарахування та виплати матеріальної допомоги на період дії воєнного стану повністю узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції яка діяла до 13.09.2025.
Вказаний Закон на час прийняття зазначених рішення правління був чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22.
Наголошуємо, що Рішення правління «АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 Ком.т) від 14.03.2022 та Рішення правління «АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-82/39 Ком.т) від 27.06.2024 є локальними актами АТ «Укрзалізниця», які стосуються діяльності товариства та врегульовує питання оплати праці ВСІХ працівників АТ «Укрзалізниця» на період дії правового режиму воєнного стану.
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік.
ОСОБА_1 працювала на посаді головного фахівця Департаменту технології перевезень та комерційної роботи АТ «Укрзалізниця».
Наказом № 1211 від 07.06.2023 ОСОБА_1 надана щорічна відпустка на 14 календарних днів з 19.06.2023 по 02.07.2023 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої провести після окремого рішення правління.
Щодо проведення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення Позивачці після окремого рішення правління, як то зазначено у наказі АТ «Укрзалізниця» №1211 від 07.06.2023, зазначимо наступне.
Як зазначено вище, 14 березня 2022 року на засіданні правління АТ «Укрзалізниця» було ухвалено рішення:
«1.1. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечитиреалізацію наступних заходів: Інші додаткові виплати, що передбаченіГалузевою угодою, колективнимидоговорамиструктурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити.Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики» протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022.
Отже, як вбачається з вказаного рішення правління, Відповідачем на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було надано доручення керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» щодо реалізації заходів відносно призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління.
Передумови та підстави прийняття такого рішення викладено у розділі 1 даного відзиву.
Звертаємо увагу суду на те, що виплата Позивачці такої матеріальної допомоги була лише призупиненадо окремого рішення правління AT «Укрзалізниця», а не відмовлено у її виплаті, що вбачається з наказу AT «Укрзалізниця» № 1211 від 07.06.2023.
Згідно листа № ЦЦУП-10/195 від 25.03.2022, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами), відповідно до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ та на виконання рішення правління від 14.03.2022 № Ц-45/31 Ком.т. керівникам структурних підрозділів апарату управління AT «Укрзалізниця» та керівникам регіональних філій, філій направлено до виконання перелік кодів видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період дії правового режиму воєнного стану.
Згідно даного переліку, нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення (вид оплати № 392) призупиняється на період дії воєнного стану з 24.03.2022 відповідно до норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ.
Таким чином, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є передчасними.
Щодо розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, слід зазначити наступне.
Позивачка зазначила, що «... працюючи на посаді головного фахівця у 2023році та маючи посадовий оклад у розмірі 26 822,00 гри ... написала заяву про надання щорічної відпустки у кількості 14 календарних днів та виплату матеріальної допомоги...» ... «Відтак, ... мала бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік в сумі 26822,00 грн».
Разом із цим, позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що її посадовий оклад у 2023 році становив 26 822,00 грн. Отже, позивачка намагається ввести суд в оману.
Звертаємо увагу, що в червні 2023 року оклад ОСОБА_1 становив 20 080,00 грн. на підтвердження чого надаємо розрахунок заробітної плати ОСОБА_1 за червень 2023 року в якому в графі «Оклад/тариф» зазначений оклад позивачки.
Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 містить недостовірні дані щодо розміру посадового окладу, який був встановлений Позивачці станом на дату її виходу у щорічну відпустку у 2023 році, оскільки згідно розрахункового листа по заробітній платі ОСОБА_1 за червень 2023 року, розмір її посадового окладу у червні 2023 року становив 20 080,00 грн., а не 26 822,00 грн. як стверджує Позивачка.
За таких обставин, вимоги позивачки про стягнення матеріальної допомоги за 2023 рік в розмірі 26 822,00 грн. є безпідставним та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 - 2025 роки.
Наказом № 1989 від 20.06.2024 ОСОБА_1 надана щорічна відпустка на 14 календарних днів з 01.07.2024 по 14.07.2024 з наданням матеріальної допомоги наоздоровлення відповідно до рішення правління від 27.06.2024, протокол (посадового окладу).
ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 рік в розмірі 7 289, 10 грн. (30 % від її посадового окладу 24 297,00 грн) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, що підтверджується: Розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за липень 2024 року; платіжною відомістю №712 від 31.07.2024; платіжною інструкцією № 564115 від 06.08.2024.
Наказом № 944 від 06.03.2025 ОСОБА_1 надана щорічна відпустка на 14календарних днівз 15.03.2025 по 28.03.2025 з наданням матеріальної допомоги наоздоровлення відповідно до рішення правління від 27.06.2024, протокол засідання правління № Ц-82/39 Ком.т., тоб-то в розмірі 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу).
ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 8 046, 60 грн. (30 % від посадового окладу 26 822,00 грн.) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, що підтверджується: Розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2025 року; платіжною відомістю №290 від 20.03.2025; платіжною інструкцією № 216910 від 21.03.2025.
Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 та 2025 роки була повно та фактично виплачена Позивачці у розмірі 30 % від її посадового окладу чинного на день надання відпустки з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідно до рішення правління від 27.06.2024, протокол засідання правління № Ц-82/39 Ком.т., ухваленого на підставі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні зупинена дія окремих положень колективних договорів, які діють в АТ «Укрзалізниця», разом із цим з 01.07.2025 передбачена виплата працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу) при виході працівника у щорічну відпустку тривалість якої становить не менше 14 календарних днів один раз на рік.
Таким чином, під час звільнення Позивачки у вересні 2025 року АТ «Укрзалізниця» не мало обов`язку виплачувати ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 та 2025 роки, оскільки такі виплати були повно та фактично проведені Товариством в серпні 2024 року та березні 2025 року, докази чого наведені вище.
При цьому, звертаємо увагу суду, що позовна заява ОСОБА_1 містить недостовірні дані щодо розміру посадового окладу, який був встановлений Позивачці станом на дату її виходу у щорічну відпустку у 2024 році.
Так, згідно розрахункового листа по заробітній платі ОСОБА_1 за липень 2024 року, розмір її посадового окладу у липні 2024 року становив 24 297,00 грн., а не 26 822,00 грн. як стверджує Позивачка.
Наказом АТ «Укрзалізниця» № 3305/ос від 23.09.2025 ОСОБА_1 звільнена з посади головного фахівця планово-економічного відділу Департаменту технології перевезень та комерційної роботи АТ «Укрзалізниця» за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України.
Під час звільнення Позивачки з нею, відповідно до ст. 116 КЗпП України проведено повний розрахунок що підтверджується: повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 29.09.2025 {додаток № 16 до цього відзиву).
Таким чином, АТ «Укрзалізниця», діючи відповідно до ч, 1 ст. 116 КЗпП України, в день звільнення ОСОБА_1 провело виплату всіх сум, що належали їй від підприємства на момент звільнення.
Таким чином, АТ «Укрзалізниця» не має заборгованості перед Позивачкою, отже підстави для задоволення Позову відсутні.
Щодо підстав для зупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та обмеження її виплати у 2024 - 2025 роках в розмірі 30% від посадового окладу, додатково зазначаємо наступне.
Звертаємо увагу, що зупинення АТ «Укрзалізниця» нарахування та виплати матеріальної допомоги на період дії воєнного стану повністю узгоджується із положенням статті 11 ЗаконуУкраїни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Так, згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець вправі зупинити окремі положення колективного договору.
Звертаємо увагу, що ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також будь-яка інша норма трудового законодавства,:
Не містить положеньпро те, що під час дії правового режиму воєнного стану роботодавець зобов`язаний нараховувати працівнику виплати та доплати, передбачені положеннями колективного договору, дія яких призупинена роботодавцем згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Не містить положеньпро те, що після закінчення воєнного стану та відміни зупинення дії окремих положень колективного договору у роботодавця виникає обов`язок виплатити працівникам всі виплати та доплати, передбачені положеннями колективного договору, дія яких була тимчасово зупинена на період дії правового режиму воєнного стану.
Не містить положеньпро те, що ця норма стосується лише дійсних працівників підприємства і не розповсюджується на працівників, які звільняються, враховуючи, що продовжує діяти воєнний стан під час якого у роботодавця є право на зупинення дії окремих положень колективного договору згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Вказана норма лише встановлює, що дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця під час дії воєнного стану.
Отже, стаття 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції яка діяла до 13.09.2025, надав відповідачу повне право в період дії правового режиму воєнного стану взагалі не виплачувативиплати та доплати, які передбачені положеннями колективного договору, дія яких зупинена роботодавцем.
При цьому, нарахування та виплата усіх виплат та доплат, передбачених положеннями колективного договору, дія яких зупинена на період воєнного стану, в такий період не проводиться.
Також вказана норма не покладає на роботодавця обов`язок після закінчення воєнного стану нарахувати та провести виплати усіх виплат та доплат, передбачених положеннями колективного договору дія яких була зупинена на період правового режиму воєнного стану.
Звертаємо "особливу увагу, що:
«...В умовах воєнного стану або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень» ...
«...під час дії воєнного стану ... діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»».
«... На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України».
Отже, під час дії воєнного стану діють обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема право на працю, і ці обмеження, між іншим, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, що діяла до 13.09.2025, з чого слідує, що товариство як роботодавець мав право на зупинення дії окремих положень колективного договору на час дії правового режиму воєнного стану.
Використовуючи таке право, АТ «Укрзалізниця» зупинило на період дії правового режиму воєнного стану дію положень колективного договору щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із виходом у відпустку на термін не менше 14 календарних днів.
При цьому, 27.06.2024 правління АТ «Укрзалізниця» з метою дотримання соціальних гарантій та підтримки своїх працівників ухвалило рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану, починаючи з 01.07.2024 здійснювати нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою - 30% посадового окладу.
Саме в такому розмірі - 30 % посадового окладу - Позивачка і отримала матеріальну допомогу за 2024 - 2025 роки, що підтверджується наданими відповідачем доказами.
Отже, дії АТ «Укрзалізниця» щодо нарахування та проведення виплат Позивачеві матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 - 2025 роки в розмірі 30% посадового окладу на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 повністю узгоджувалися зі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка діяла на момент прийняття роботодавцем рішення щодо зкпинення окремих положень колективного договору.
Отже, АТ «Укрзалізниця» не має заборгованості перед Позивачкою щодо виплати їй матеріальної допомоги за 2024 - 2025 роки. Тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Товариства, додатково зазначаємо наступне.
Частиною 1 статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній до 13.09.2025) передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Звертаємо увагу суду, що вказане положення прямо не передбачає та не вимагає, аби роботодавець приймав окреме рішення щодо зупинення окремих положень колективного договору після набрання Законом законної сили.
Зі змісту даної норми вбачається, що для реалізації роботодавцем права на зупинення окремих положень колективного договору необхідна ініціатива роботодавця, тобто активна дія. При цьому, форма вираження такої активної дії Законом не визначена.
Приймаючи 14.03.2022 рішення щодо призупинення інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги Відповідач керувався Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», ЗУ «Про функціонування єдиної транспортної системи України в особливий період», ЗУ «Про залізничний транспорт», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 № 181-р та погодив своє рішення з галузевою профспілкою.
Поруч з цим, з даного рішення правління чітко вбачається воля роботодавця на призупинення виплат матеріальної допомоги на оздоровлення, яка передбачена колективним договором, що узгоджується з ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Воля роботодавця на зупинення положень колективних договорів, які передбачають виплату матеріальної допомоги на оздоровлення прямо випливає і зі змісту листа № ЦЦУП-10/195 від 25.03.2022, згідно якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами), відповідно до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ та на виконання рішення правління від 14.03.2022 №Ц-45/31 Ком.т. керівникам структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця» та керівникам регіональних філій, філій направлено до виконання перелік кодів видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період дії правового режиму воєнного стану.
Згідно даного Переліку, нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення (Код 392) призупиняється з 24.03.2022 відповідно до норм ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-ІХ.
Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.01.2025 у справі №132/926/16-ц, аналіз норм Конституції України дозволяє стверджувати, що: обмеження конституційних прав і свобод, що передбачені в розділі 2 Конституції України, допускається тільки у разі, якщо це передбачено Конституцією України (частина перша статті 64 Конституції України); обмеження конституційних прав і свобод, що закріплені в розділі 2 Конституції України, не допускається за жодних умов щодо прав і свобод, передбачених статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Тобто, обмеження конституційних прав і свобод можуть мати місце тільки стосовно прав і свобод, що не охоплюються переліком, що закріплений у частині другій статті 64 Конституції України; обмеження окремих конституційних прав і свобод, що передбачені в розділі 2 Конституції Українита відсутні в переліку у частині другій статті 64 Конституції України, може відбуватися: а) в умовах воєнного або надзвичайного стану (частина друга статті 64 Конституції України); б) на підставі закону (наприклад, частина третя статті 30 Конституції України); в) на підставі рішення суду (зокрема, частина друга статті 39 Конституції України); обмеження окремих конституційних прав і свобод, що передбачені в розділі 2 Конституції Українита відсутні в переліку у частині другій статті 64 Конституції Українимають бути тимчасовими, із зазначенням строку дії.
Отже, обмеження права на працю та своєчасне одержання винагороди за неї може бути обмежене як в умовах воєнного стану, так і на підставі закону.
Не здійснюючи нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» у період 2022 - перша половина 2024 p.p. та здійснюючи її нарахування та виплату в обмеженому розмірі у другий половині " 2024 та 2025 роках роботодавець правомірно керувався п. 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022, рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 27.06.2025, протокол засідання правління Ц-82/39 Ком.т., листом №ЦЦУП-10/195 від 25.03.2022 (як вираженням волі роботодавця на зупинення окремих положень колективного договору) та ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (як законною підставою для таких дій).
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, зокрема таких, як обмеження права конституційних прав і свободи людини і громадянина, які передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України в тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Судувід 01.12.2022 у справі № 580/2869/22,в якій зазначено, що обмеження прав людини і громадянина під час війни може бути цілеспрямованим і масовими, однак очевидним є те, що в умовах воєнного стану підстави для його виправдання є іншими ніж у мирний час. Питання оцінки таких обмежень обумовлюються, серед іншого, тим, що у військовий час органи державної влади з метою здійснення оборони держави можуть надавати перевагу аргументам, які обумовлюють посилення обороноздатності (потреби оборони), а не тим, які націлені на індивідуальні права.
Оскільки матеріальна допомога на оздоровлення, передбачена колективним договором, невиплата такої матеріальної допомоги працівникам AT «Укрзалізниця» у 2022, та першій половині 2024 року та виплата її в обмеженому розмірі у 2024 - 2025 роках відповідає положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції яка діяла до 13.09.2025 і була чинною на час прийняття роботодавцем рішення про зупинення дії окремих положень колективного договору.
До того ж, на підставі рішення правління «АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 Ком.т) від 14.03.2022 одноразова матеріальна допомога на оздоровлення у зв`язку із відпусткою не менше 14 календарних днів не виплачується під час дії правового режиму воєнного стану усім працівникам АТ «Укрзалізниця».
Отже, керуючись ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т) керівникамирегіональної філії, філії, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління призупинялись працівникам виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.
Звертаємо увагу суду на те, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення усім працівникам АТ «Укрзалізниця» за 2022,2023 роки та першу половину 2024 року була лише призупинена до окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», яке наразі не приймалося.
За змістом ст. 2 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, інтереси держави.
Разом із цим, права та інтереси працівників АТ «Укрзалізниця» щодо нарахування та виплати їм матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі колективного договору за 2022, 2023 роки та першу половину 2024 року не є порушеними, оскільки рішення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки та першу половину
року працівникам АТ «Укрзалізниця» у період дії воєнного стану не приймалося та не проводилося.
Отже, позовні вимоги працівників АТ «Укрзалізниця» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки та першу половину 2024 року не підлягають задоволенню, оскільки в Україні з 24.02.2022 запроваджено воєнний стан та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», AT «Укрзалізниця» призупинила виплати, передбачені зокрема, колективними договорами.
4.2.3. Під час вирішення цієї справи просимо врахувати висновок Київського апеляційного суду у постанові від 26.03.2024 у цивільній справі № 757/35476/23, в якому суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2023 про відмову у задоволення позову звільненого працівника до AT «Укрзалізниця» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, що визначена п.2.2.10 колективного договору та середнього заробітку за весь час затримки виплати такої допомоги на підставі ст. 117 КЗпП України.
Також просимо врахувати висновок Вінницького апеляційного суду, викладеного у постанові від 24.08.2023 у цивільній справі №133/545/23, який при аналогічних обставинах дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанцій про задоволення позову не відповідає вимогам закону та суперечить обставинам, що мають значення для справи, тому апеляційна скарга AT «Укрзалізниці» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції на підставі статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні аналогічного позову.
У справах № 133/545/23 та № 757/35476/23 позивачами подавалися касаційні скарги, проте Верховним Судом було відмовлено у відкритті касаційного провадження в обох випадках.
Зазначені висновки судів апеляційної інстанції повністю узгоджуються із висновками викладеними: Дніпровським апеляційним судом у постанові від 05.04.2023 у справі №211/2574/22, Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у рішенні від 22.06.2023 у справі № 211/2654/23, Бориспільським міськрайонним судом Київської області у рішенні від 20.07.2023 у справі № 359/3684/23, Бориспільським міськрайонним судом Київської області у рішенні від 28.06.2023 у справі № 359/3965/23, Фастівським міськрайонним судом Київської області у рішенні від 07.08.2023, залишенимбез змін постановою Київського апеляційного судувід 05.02.2024 у справі № 381/1794/23.
По-третє.
Звертаємо увагу суду, що рішення роботодавця про призупинення окремих положень колективного договору, зокрема рішення правління AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022(протокол №Ц-54/31 Ком.т), яке було чинне до 01.07.2024, та рішення правління AT «Укрзалізниця» від 27.06.2024 (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) є локальними актами товариства, які регулювали та регулюють оплату праці під час дії воєнного стану всіх працівників AT «Укрзалізниця».
Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення потребує значних фінансових ресурсів. За попередніми підрахунками сума до одночасної сплати всім працівникам за виплатами, зупиненими згідно п. 1.1.4 рішення правління AT «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т) може складати орієнтовно 9 000 000 000 грн.
При цьому, у лютому 2025 року Київською школою економіки опубліковано "Звіт про прямі збитки інфраструктури від руйнувань внаслідок військової агресії Росії проти України станом на листопад 2024 року"(звіт опубліковано за посиланням: https://kse.ua/wp- eontent/uploads/2025/02/KSE Damages Report-November-2024-UA.pdf).
У даному звіті зазначається: «З початком вторгнення залізниця відчутно продемонструвала свою роль як об`єкт критичної інфраструктури, взявши на себе головний удар по безкоштовній евакуації мільйонів українських громадян (а також великої кількості бізнесів), що опинились в зоні бойових дій; а також по доставці критично важливих матеріалів та обладнання у ці регіони. У відповідь, залізниця стала активною мішенню для російських обстрілів та атак.
Прямі збитки в цьому секторі оцінюються в $4,3 млрд. Зокрема, пошкоджене або зруйноване залізничне полотно, залізничні вокзали і станції (як на підконтрольній території, так і на неконтрольованих територіях). Також, більше ніж 700 км залізничних колій знаходяться на тимчасово окупованій (після 24.02.2024) території. Також знищено або втрачено близько 10 тис. будівель.».
Звертаємо увагу,( що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за попередні роки потребує значних фінансових ресурсів і питання пріорітетності виплати матеріальної допомоги на оздоровлення перед виплатою допомоги постраждалим внаслідок війни працівникам або іншими виплатами є надважливим.
В питанні виплати матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно враховувати інтереси не окремих працівників, а всіх працівників з огляду на ризики масових скорочень. Відповідно, при вирішенні такого питання пріоритет має надаватися збереженню робочих місць, що надасть змогу працівникам працювати і отримувати заробітну плату щомісяця, на відміну від одноразової виплати одного працівника.
Рішення про зупинення виплат, що передбачені Галузевою угодою. Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги приймалосьАТ «Укрзалізниця» та було спрямовано на забезпечення балансу між інтересами стратегічного для економіки та безпеки держави товариства та працівників.
Зокрема, рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, протокол засідання правління № Ц-54/31 Ком.т., фактично передбачало відтермінування виплат, що повністю не позбавляло працівників такої виплати та надало змогу відповідачу оптимізувати витрати.
Наголошуємо на тому, що ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в , умовах воєнного стану» надавала відповідачу повне право взагалі не виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення, яка передбачена колективним договором.
Отже, рішення відповідача, яке не позбавляло виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а лише відтермінувало таку виплату, не може порушувати права працівників, а навпаки спрямоване на їх соціальну підтримку в тих межах, які дозволяв фінансовий стан товариства.
30.12.2024 правлінням АТ «Укрзалізниця» прийнято рішення про деякі питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період правового режиму воєнного стану за 2022 рік (протокол №Ц-82/89 Ком.т.), яким вирішено на виконання пункту 4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) здійснити до нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік працівникам АТ «Укрзалізниця» за умови дотримання норм отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у 2022 році відповідно до діючих у підрозділах колективних договорів, на підставі розподілу нарахування та виплати матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця» за 2022 рік (далі - Розподіл) та в межах сум, зазначених у додатку 1 до цього рішення, а також відповідних наказів згідно з пунктом 3 цього рішення. Виплату матеріальної допомоги, зазначено у пункті 1 цього рішення, здійснити до 07.01.2025.
Таким чином, в межах фінансових можливостей, АТ «Укрзалізниця» здійснює виплату матеріальної Допомоги на оздоровлення за періоди дії п. 1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т).
До того ж, загальновідомою є інформація, що АТ «Укрзалізниця» у 2024 році отримало збиток у розмірі 2,7 млрд грн. (доступно за посиланням: https://biz.liga.net/ua/all/transport/novosti/ukrzaliznytsia-u-2024-rotsi-zbilshyla-dokliid-na-ll- аІе-ойутаІа-гЬуШк).
Одночасна виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та інших, призупинених п. 1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол А`Ц-54/31 Ком.т) виплат всім працівникам (орієнтовно 9000000000 грн), унеможливить виконання товариством своїх основних функцій і завдань в умовахпротидії ворогу.
Крім транспортування пасажирів і вантажів, товариство додатково виконує чимало спеціальних функцій, в тому числі перевезення поранених воїнів.
АТ «Укрзалізниця» є товариством, гцо має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
Кабінет Міністрів ухвалив рішення про виділення понад 4,3 млрд гривень фінансової підтримки АТ "Укрзалізниця". Кошти спрямують на забезпечення безперебійних пасажирських та вантажних перевезень в умовах воєнного стану. Мова йде зокрема про соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо. Важливо також зберегти доступність перевезень для внутрішньо переміщених осіб (ВПО), військових та членів їхніх родин (інформація розміщена на сайті Міністерства розвитку громад та територій України, доступно за посиланням: https://mmdev.gov.ua/news/uriad-vydilyv-ponad-43-mhd-hryven- икгга1ігпуі8І-й1іа-8ІаЬі1поі-гоЬоїу-у-итоуаМі-уііпу).
В умовах збройної агресії рф проти України усі витрати мають бути орієнтовані на підтримку забезпечення спроможності товариства виконувати завдання Міністерства оборони України щодо перевезення військових вантажів та захисту критичної інфраструктури, що повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду.
'Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 440/14216/23, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що державі належить зосередити увагу на визначенні постійних ефективних гарантій соціального захисту, зокрема й для осіб, які постраждали від війни. Такі гарантії повинні мати економічне обґрунтування, що забезпечить їх постійний, а не тимчасовий характер.
Вважаємо таку позицію правильною та звертаємо увагу на те, що відповідачем реалізовано ряд соціально важливих заходів, зокрема правлінням було прийнято рішення про соціальну підтримку працівників Товариства, які отримали поранення, та сімей працівників, загиблих у період воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією проти України. Товариством забезпечено виділення одноразової матеріальної допомоги: працівникам, які отримали поранення середнього та тяжкого ступеня з подальшою госпіталізацією до медичних закладів - в розмірі 30 000 грн та додатково згідно з понесеними витратами та наданими підтверджуючими документами; сім`ям загиблих працівників - у розмірі 100 000 грн.
По-четверте. 
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Дана позовна вимога в силу приписів частини 1 статті 188 ЩІК України єпохідною, тобто її задоволення залежить від задоволення вимоги про стягнення на користь Позивачки матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Зважаючи на те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 - 2025 роки та матеріальної допомоги у зв`язку із виходом на пенсію, з підстав викладених у даному відзиві, то немає і жодної правової підстави для задоволення вимоги про стягнення з на користь Позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім цього, вважаємо за необхідне зазначити наступне.
За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України працівнику в день його звільнення проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації.
Частиною першою статті 117 КЗпП Українивизначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП Україниє невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплатізазначених сумта відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станомна дату звільненнязгідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Звертаємо увагу, що відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України, може мати місце лише у випадку, якщо невиплата належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116цього Кодексу, відбулася з вини роботодавця.
Разом із цим, в день звільнення ОСОБА_1 отримала повний розрахунок призвільненні і, враховуючи докази що містяться в матеріалах справи, заборгованості уАТ «Укрзалізниця» перед Позивачкою немає, про що зазначено вище.
За таких обставин, не підлягають задоволенню вимоги Позивачки про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2025 по день ухвалення судом рішення, обґрунтовані тим, що, на переконання Позивачки, АТ «Укрзалізниця» не провело з нею повний розрахунок при звільненні 29.09.2025.
Разом із цим, в разі якщо суд дійде іншого висновку, просимо врахувати наступне.
Згідно статті 129 Конституції України та частини третьої статті 2 ЦПК України одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства є принцип верховенства права.
У своєму рішенні від 02.11.2004 у справі № 15-рп/2004Конституційний Суд зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. ,
У рішенні Конституційного Суду України № З-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), зазначається про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.
Наразі, Верховний Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості тапропорційності, а також з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виснує, що судом за певних умов може бути зменшений розмірвідшкодування.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року №761/9584/15-ц вказала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових. втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи зпринципів розумності, справедливості та пропорційності, судза певних умов можезменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду 26.06.2029 у справі № 761/9584/15-ивідступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-1 113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
Розмір простроченої заборгованості роботодавцящодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахункупри звільненні майнових втрат працівника;
Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Вважаємо, що застосування зазначених критеріїв, які ґрунтуються на загально - правових принципах та загальнотеоретичних аксіомах права, є абсолютно обґрунтованим оскільки таке застосування забезпечить співмірність розміру відповідальності її меті.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 761/9584/15-ц, у постанові від 26.06.2019 дійшла висновків, що працівник є слабшою, ніж роботодавець,стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, чого, зокрема, вимагає ч. З ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються знаміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом у інших формах.
Враховуючи викладене, на переконання АТ «Укрзалізниця», розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який Позивачка просить стягнути на її користь, є явно і необґрунтовано завищеним і не відповідає критеріямрозумності та справедливості.
Позивачкою не враховано, що під час її звільнення АТ «Укрзалізниця» виплатило позивачці всі суми належні їй при звільненні, як то заробітну плату, компенсацію за невикористані відпустки тощо.
Щодо відсутності правових підстав для виплати позивачці матеріальної допомоги на оздоровлення Товариство правомірно вважало і вважає, що підстав для виплати матеріальної допомоги при звільненні позивачки відсутні, про що докладно викладено у цьому відзиві.
До того ж, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не була основним засобом для існування позивачки. Матеріальна допомога на оздоровлення це додаткова одноразова виплата, яка виплачується один раз на рік під час виходу у відпустку за наявності для цього підстав, передбачених Колективним договором. Отже, не проведення виплат на оздоровлення не могло завдати позивачці значної шкоди та майнових втрат аж на суму, яку просить стягнути позивачка на свою користь як середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.
Звертаємо увагу, що АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022у зв`язку із військовою агресією рф на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду цієї справи.
Згідно ст. 7 ЗУ «Про функціонування єдиної транспортної системи України в особливий період», фінансування заходів щодо підготовки функціонування транспорту в особливий період здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів. Матеріально-технічне забезпечення єдиної транспортної системи України в особливий період здійснюється за рахунок державних резервів, які створюються і утримуються на підприємствах (об`єднаннях), в установах та організаціях, що входять до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, а також підприємств (об`єднань), установ і організацій як транспорту, так і тих, діяльність яких пов`язана з будівництвом та експлуатацією транспортних комунікацій незалежно від форм власності.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 № 181-р затверджено план запровадження та забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану в Україні. Пунктом 24 зазначеного плану на період воєнного стану визначено такий захід, як забезпечення живучості (інституційної спроможності та фінансової стабільності) АТ "Укрзалізниця" як головного об`єкта національної економіки у сфері залізничної логістики для безперебійного функціонування в умовах воєнного стану та виконання завдань і замовлень органів державної влади та органів військового управління, зокрема: надання товариству державного фінансування для забезпечення фінансової ліквідності та спроможності виконання завдань і замовлень органів державної влади і органів військового управління.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №193 з метою забезпечення належного функціонування АТ «Укрзалізниця» виділено кошти з резервного фонду державного бюджету.
Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду від І 4.05.2025 у справі № 440/14216/23, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
Отже, в умовах отримання фінансування з резервного фонду державного бюджету, відповідач не може довільно тлумачити норми та на власний розсуд розширювати перелік підстав для нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення та спрямовувати кошти державного бюджету на такі виплати.
Також просимо врахувати, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України обмежує стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, а висновки Верховного Суду вказують на необхідність врахування критеріїв співмірності такого середнього заробітку, який є компенсаційною виплатою, та його зменшення при відповідних обставинах.
Позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладена у постанові від 08.10 2025 у справі №489/6074/23,полягає у наступному:
«86. ... ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-ІХ, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
87. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».,
Законом № 2352-ІХ статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352- ІХ передбачає: «Уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові суму строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосуванняпринципу пропорційностіпри визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі,проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсаціїта розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячногостроку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин».
Тож, з наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду вбачається, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахункупри звільненні на підставі статті 117 КЗпП України має відповідати одночасно двом умовамвизначення розміру такого стягнення: 1. дотримання принципів пропорційності і розумності;
врахування максимальної межі періоду, за який можливе нарахування компенсації за затримку розрахунку, - не більше шести місяців.
В контексті наведеної позиції Верховного Суду звертаємо увагу на загальний розмір матеріальної допомоги, який є предметом спору - 397 560,00 грн. та розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який лише станом на дату подання позову за розрахунком позивачки становить 142 331, 93 грн. і який вона просить перерахувати на день ухвалення рішення.
Отже, позивачка просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені, який не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.
Верховним Судом неодноразово було висловлено позицію щодо співмірності обсягу відповідальності наслідкам правопорушення.
Зокрема, у постанові від 11.10.2021 у справі № 757/1997/20-ц з врахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.06.2019 у справі
№ 761/9584/15-ц,Верховний Суд дійшов наступного висновку:
«... Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов 'язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумніш з огляду на його непропорційність наслідкам Правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов 'язань, зокрема з витати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.
... суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини справи, істотність диспропорції заявленої позивачем суми, що підлягає стягненню, нетривалий період затримки розрахунку, врахувавши те, що у разі присудження позивачу до витати середній заробіток за часзатримки розрахунку при звільненні у заявленій сумі можуть бути порушені права іншихпрацівників АТ «Українська залізниця» на оплату їх праці, обґрунтовано застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши його у розмірі 18 130,00 грн, тобто 1 % від заявленої позовної вимоги».
З наведеної позиції Верховного Суду вбачається, що задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі, що перевищує розмір основної заборгованості, порушує принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування та спричинить нерозумні і несправедливі наслідки для AT «Укрзалізниця».
Як вказано вище, AT «Укрзалізниця» має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Інфраструктура AT «Укрзалізниця» постійно зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо. Наразі гостро стоїть питання підвищення тарифів на перевезення або отримання додаткового фінансування з бюджету для продовження сталої роботи товариства.
Загальні фактичні витрати на відновлення об`єктів залізничної транспортної інфраструктури та залізничного рухомого складу на сьогодні склали 1 272 млн. грн. Усього відновлено 2 872 об`єкти, з яких 1 965 об`єктів відновлено повністю (витрати на відновлення становлять 629 млн. грн.) і 907 об`єктів відновлено частково (витрати на відновлення становлять 643 млн. грн.). Слід зазначити, що відновлення пошкоджених об`єктів проводиться за рахунок власних коштів товариства.
Відповідно до Методики визначення шкоди та збитків, завданих інфраструктурі транспорту, інфраструктурі електронних комунікаційних мереж та об`єктів поштового зв`язку внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженої наказом Міністерстварозвитку громад, територій та інфраструктури України від 24.03.2023 № 182, розмір прямих збитків та відповідно орієнтовна вартість відновлення об`єктів залізничної інфраструктури становить 83 067 000 грн (наведене підтверджується листом №ЦКМ- 13/3084н від 03.11.2025).
Згідно зі статтею 252-5 КЗпП України, досягнення і втрати в роботі підприємства безпосередньо позначаються на рівні госпрозрахункового доходу колективу, благополуччі кожного працівника.
Передбачена ст. 117 КЗпП України компенсаційна виплата не повинна бути спрямована на збагачення одного працівника. Встановивши допущені роботодавцем порушення у проведенні повного розрахунку при звільненні, суд має право зменшити розмір середнього заробітку, передбаченого ст. 117 КЗпП України або відмовити у його стягненні з огляду на форс-мажорні обставини в яких опинилось товариство.
Європейський суд з прав людини у п. 45 рішення від 16.10.2025 у справі «Басюк та інші проти України» (заяви №55156/19 та 10 інших) (заявники - колишні працівники AT «Укрзалізниця») зазначив, що немає сумнівів, що втручання у майнові права заявників щодо відхилення частини їхніх позовів з підстав непереборної сили переслідувало мету в суспільних інтересах. Щодо пропорційності, Суд зазначає, що ця відмова стосувалася не невиплаченої заробітної плати, а лише різних видів компенсацій, головним чином за затримку виплати заробітної плати при звільненні. Суд не ігнорує того, що суми цих компенсацій були досить високими. Тим не менш, за обставин збройного конфлікту та різких наслідків для економіки країни, органам влади необхідно надати широку свободу розсуду щодо адаптації до нових реалій, зокрема щодо наслідків, що впливають на трудові відносини. Суд наголошує, що його завданням не є давати власне тлумачення національного законодавства чи певних правових понять. Зв`язаний своєю субсидіарною роллю, Суд визнає, що відмова у задоволенні частини позовних вимог заявників на підставі форс-мажору не була непропорційною за даних обставин.
Під час вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просимо врахувати, що АТ «Укрзалізниця» є підприємством стратегічного значення і що такі виплати впливають на права та інтереси інших працівників Товариства.
Просимо врахувати, що у зв`язку зі збройною агресію російської федерації проти України обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» критично зменшилися.
Військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів Товариства, про що було зазначено вище.
У відповідності до абз. 1 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» від 03.03.2022 № 123, з метою задоволення нагальних потреб функціонування держави та належного функціонування акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Укрзалізниця) в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", виділено Міністерству інфраструктури 17950 млн. гривень для здійснення Укрзалізницею відповідних заходів.
Абз. 2 даного пункту постанови передбачає, що 10 006 млн. гривень виділяються для забезпечення безперебійного функціонування залізничного транспорту в умовах воєнного стану в частині закупівель пально-мастильних матеріалів, електроенергії, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів (вакцин), медичних виробів, допоміжних засобів до них, медичного обладнання, проведення першочергових аварійно-відбудовних робіт на об`єктах залізничної інфраструктури та необхідного ремонту тягового і рухомого складу, виплати заробітної плати.
Кабінет Міністрів ухвалив рішення про виділення понад 4,3 млрд гривень фінансової підтримки АТ "Укрзалізниця". Кошти спрямують на забезпечення безперебійних пасажирських та вантажних перевезень в умовах воєнного стану. Мова йде зокрема про соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо. Важливо також зберегти доступність перевезень для внутрішньо переміщених осіб (ВПО), військових та членів їхніх родин (інформація розміщена на сайті Міністерства розвитку громад та територій України, доступно за посиланням: https://mindev.gov.ua/news/uriad-vydilvv-ponad-43-mlrd-hryven-.
Отже, держава забезпечує фінансову підтримку АТ «Укрзалізниця», яке єтовариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки державиу відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
Разом із цим, в умовах збройної агресії рф проти України усі витрати мають бути орієнтовані на підтримку забезпечення спроможності товариства виконувати завдання Міністерства оборони України щодо перевезення військових вантажів та захисту критичної інфраструктури, що повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду.
Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 440/14216/23, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
При таких обставинах, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі про який просить позивачка порушить принцип верховенства права, призведе до безпідставного збагнення Позивачки та значних збитків для AT «Укрзалізниця», що негативно позначиться на його діяльності, що є недопустимим в умовах збройної агресії російської федерації проти України.
Звертаємо увагу, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 142 331, 93 грн або ще більше в розмірі шести середніх заробітних плат позивачки одному співробітнику і лише за затримку виплати сум, які Товариство правомірно вважало і вважає такими, що не підлягають виплаті, ще й в умовах воєнного стану негативно позначиться на діяльності AT «Укрзалізниця» в цілому, оскільки такі виплати потребують значних фінансових ресурсів і питання пріоритетності виплати такого середнього заробітку перед виплатою допомоги постраждалим внаслідок війни працівникам або іншими виплатами є надважливим. В питанні виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно враховувати інтереси не окремих працівників, а всіх працівників з огляду на ризики масових скорочень. Відповідно, при вирішенні такого питання пріоритет має надаватися збереженню робочих місць, що надасть змогу працівникам працювати і отримувати заробітну плату щомісяця, на відміну від одноразової виплати одного працівника.
Звертаємо увагу, що відповідно до ст. 252-5 КЗпП України досягнення і втрати в роботі підприємства безпосередньо позначаються на рівні госпрозрахункового доходу колективу, благополуччі кожного працівника. Підприємство, яке забезпечує виробництво і реалізацію кращої продукції (робіт, послуг) з меншими витратами, одержує більший госпрозрахунковий доход і перевагу в своєму виробничому і соціальному розвитку та оплаті праці працівників.
До того ж, загальновідомою є інформація, що AT «Укрзалізниця» у, 2024 році отримало збиток у розмірі 2,7 млрд грн. (доступно за посиланням: https://biz.liga.net/ua /all/transport/novosti/ukrzaliznytsia-u-2024-rotsi-zbilshyla-dokhid-na-ll- ale-otrymala-zbytok).
У лютому 2025 року Київською школою економіки опубліковано "Звіт про прямі збитки інфраструктури від руйнувань внаслідок військової агресії Росії проти України станом на листопад 2024 року"(звіт опубліковано за посиланням: https://kse.ua/wp- content/uploads/2025/02/KSE Damages Report-November-2024-UA.pdf, роздруківка звіту в частині залізничної інфраструктури додається). У даному звіті зазначається: «З початком вторгнення залізниця відчутно продемонструвала свою роль як об`єкт критичної інфраструктури, взявши на себе головний удар по безкоштовній евакуації мільйонів українських громадян (а також великої кількості бізнесів), що опинились в зоні бойових дій; а також по доставці критично важливих матеріалів та обладнання у ці регіони. У відповідь, залізниця стала активною мішенню для російських обстрілів та атак. Прямі збитки в цьому секторі оцінюються в $4,3 млрд. Зокрема, пошкоджене або зруйноване залізничне полотно, залізничні вокзали і станції (як на підконтрольній території, так і на неконтрольованих територіях). Також, більше ніж 700 км залізничних колій знаходяться на тимчасово окупованій (після 24.02.2024) території. Також знищено або втрачено близько 10 тис. будівель.».
З огляду на наведене, є непропорційним, не розумним та несправедливим повідношенню до роботодавця розмір суми середнього заробітку за затримкурозрахунку при звільненні, яку Позивачка просить стягнути на свою користьяк компенсацію майнових втрат у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, ця сума, в разі поновного задоволення позову, буде фінансовим тягарем для AT «Укрзалізниця» враховуючи, що в країні триває воєнний стан, враховуючи фінансовий стан підприємства, прямі збитки інфраструктури товариства від руйнувань внаслідок військової агресії росії проти України, а також враховуючи необхідність кожного дня забезпечувати життєдіяльність стратегічно важливого для держави підприємства, виплачувати заробітну плату своїм працівникам, які забезпечують безперебійний перевізний процес та разом із цим підтримувати працівників, які постраждали від війни в Україні.
Під час вирішення цієї справи, просимо врахувати наступну практику Верховного Суду щодо застосування ст. 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпПУкраїнита сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП Україниу редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, і сформулювала такий правовий висновок:
«105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX,установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної витати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-й (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості,її співвідношення із середнім заробітком,поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».
У постанові від 04.10.2021 у справі № 761/11237/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні дійшов наступного висновку:
«...Невиплачена позивачу при звільненні сума коштів складає 176 397,85 грн, що є значно меншою, ніж нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якої визначений позивачем у сумі 807 462,68 грн.
Отже, вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач порушив норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати, а тому дійшов висновку про покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України,у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір відшкодування, суд апеляційної інстанції застосував принцип співмірності та стягнув з відповідача середній заробітокза порушення строків виплати належних працівнику коштів у розмірі 10 000,00грн».
У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 201/8087/21 викладено наступний висновок щодо розміру суми, яка відшкодовується судом як середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні:
«... У цій справі відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачеві при звільненні в сумі 372 729,80 грн. враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості (вихідна допомога), дій позивача та відповідача, Верховний Суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 37 272,98грн.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21».
Отже, у наведених вище постановах Верховний Суд дійшов висновкупро суттєве зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахункупри звільненні по відношенню до суми основного боргу роботодавця перед працівником.
Тому, у разі, якщо суд за результатами розгляду справи вбачатиме підстави для прийняття рішення про стягнення на користь Позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просимо врахувати наведені вище висновки Верховного Суду та зменшити суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному розмірі порушить принцип верховенства права, призведе до безпідставного збагачення Позивача та значних збитків для АТ «Укрзалізниця», що негативно позначиться на його діяльності, що є недопустимим в умовах збройної агресії російської федерації проти України.
Також просив врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку може бути виплачений не більш як за шість місяців.
Ухвалою суду від 12.03.2026 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.
Протягом підготовчого та судового розгляду: позивачка вимоги позову підтримала; представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі; представник відповідача проти вимог заперечувала, виходячи з доводів відзиву. 
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» укладено Колективний договір, яким передбачено соціальні пільги, гарантії та виплати окремих видів матеріальної допомоги працівникам. 
Так, в пункті 2.2.9. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи, у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: до 5 років -1 (один) середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років - 2 (два) середньомісячних заробітки; від 10 років - 3 (три) середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати додатково матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах: при стажі роботи в галузі для жінок понад 35 років - 5 середньомісячних заробітків. Дія цього пункту також: розповсюджується на працівників, які звільнені з апарату у зв`язку зі змінами структури управління, скорочення чисельності (стаття 40, пункт 1 КЗпП) за півтора року до досягнення пенсійного віку, при цьому виплату матеріальної допомоги працівникам, які звільнені за статтею 40 пункт 1 КЗпП, провадити з урахуванням вихідної допомоги.
В пункті 2.2.10. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
Виходячи з копії витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року, з якого убачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, у пункті 1.1.4: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики», суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.10 Колективного договору, які на час воєнного стану призупинено, тому звернення до суду ОСОБА_6 є передчасним, та не позбавляє його права після закінчення воєнного стану звернутися до суду з такими вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе із ним відповідний розрахунок.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 2 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно із статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України, статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо форм, системи, розмірів заробітної плати, інших видів трудових виплат ( доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору розповсюджуються на усіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця і працівника.
Частиною другою статті 97 КЗпП України установлені форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат, що встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими ( регіональними ) угодами.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
При цьому, системний аналіз законодавства свідчить про те, що дія статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року.
Як убачається з матеріалів цієї справи, в пункті 2.2.10. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
Поряд з цим, з копії витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року убачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, у пункті 1.1.4 вказано: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».
Отже, оскільки виплати, що є предметом спору у цій справі, передбачені пунктами п.п.2.2.9 та 2.2.10 Колективного договору, їх призупинення відповідачем узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що правильно ураховано судом першої інстанції.
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №580/2869/22.
ОСОБА_1 працювала на посаді головного фахівця Департаменту технології перевезень та комерційної роботи планово-економічного відділу Акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки звільнилась 29.09.2025 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України), що підтверджується наказом № 3305/0с від 23.09.2025 року, з виплатою компенсації за невикористані 59 днів відпустки. Даним наказом визначено виплати матеріальної допомоги відповідно до п.2.2.0 Колективного договору в розмірі 8 (восьми) середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та п`яти середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі понад 35 років).
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення.
Суд вважає, що зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі із працівником, що звільняється.
Вищевикладені обставини спростовують доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо передчасності заявлених позивачем вимог.
Суд не оцінює правомірності рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця», ухваленого 14.03.2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т), оскільки дане рішення не є предметом судового розгляду.
Оскільки стаж роботи позивача в залізничній галузі становив понад 37 років, відповідно позивачу мали виплатити при звільненні 3 середньомісячні заробітки, проте цього зроблено не було роботодавцем в день звільнення. 
Окрім того, роботодавець не виплатив додаткову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 5 (п`яти) середньомісячних заробітків, виплата якої також передбачена при звільненні на пенсію.
Відповідно до довідки № 157 від 03.02.2026 року позивачу в липні 2025 року за 23 робочі дні було нараховано заробітку плату в розмірі 37684,03 гривень, в серпні 2025 року за 21 робочий день було нараховано заробітку плату в розмірі 37684,03 гривень.
Таким чином, загальна кількість середньомісячних заробітків, які мав виплатити роботодавець позивачу у зв`язку зі звільненням при виході на пенсію становить дорівнює 8 (восьми), а загальна сума матеріальної допомоги, що мала бути виплачена у день звільнення становить 301472 грн. 24 коп., оскільки середньомісячний заробіток станом на день звільнення становив 37684,03 грн. (37684,03*8= 301472,24 грн.). Інформація про обов`язок виплатити 8 середньомісячних заробітків також була відображена роботодавцем у наказі про звільнення.
Наказом № 1211 від 07.06.2023 ОСОБА_1 надана щорічна відпустка на 14 календарних днів з 19.06.2023 по 02.07.2023 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої провести після окремого рішення правління.
В червні 2023 року оклад ОСОБА_1 становив 20080,00 грн. що підтверджується розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за червень 2023 року в якому в графі «Оклад/тариф» зазначений оклад позивачки.
Наказом № 1989 від 20.06.2024 ОСОБА_1 надана щорічна відпустка на 14 календарних днів з 01.07.2024 по 14.07.2024 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до рішення правління від 27.06.2024, протокол (посадового окладу).
В липні 2024 року оклад ОСОБА_1 становив 24297,00 грн. що підтверджується розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за липень 2024 року в якому в графі «Оклад/тариф» зазначений оклад позивачки.
ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2024 рік в розмірі 7289, 10 грн. (30 % від її посадового окладу 24 297,00 грн.) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, що підтверджується: Розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за липень 2024 року; платіжною відомістю №712 від 31.07.2024; платіжною інструкцією № 564115 від 06.08.2024.
Наказом № 944 від 06.03.2025 ОСОБА_1 надана щорічна відпустка на 14 календарних днів з 15.03.2025 по 28.03.2025 з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до рішення правління від 27.06.2024, протокол засідання правління № Ц-82/39 Ком.т. 
В березні 2025 року оклад ОСОБА_1 становив 26822,00 грн. що підтверджується розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2025 року в якому в графі «Оклад/тариф» зазначений оклад позивачки.
ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 8046, 60 грн. (30 % від посадового окладу 26 822,00 грн.) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, що підтверджується: Розрахунком заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2025 року; платіжною відомістю №290 від 20.03.2025; платіжною інструкцією № 216910 від 21.03.2025.
Відповідно, позивачу при звільненні, без законної підстави та в порушення встановленого порядку не нараховані та не виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, а саме матеріальні допомоги на оздоровлення: за 2023 рік в повному обсязі (20080 гривень); за 2024 рік частково (24297-7289,10=17007,90 гривень); за 2025 рік частково (26822-8046,60=18775,40 гривень).
За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення не нарахованої та невиплаченої ОСОБА_7 , при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, наданої відповідно до наказів АТ «Укрзалізниця» № 1211 від 07.06.2023, № 1989 від 20.06.2024, № 944 від 06.03.2025знайшли своє підтвердження на загальну суму 55863 гривні 30 копійок в ході судового розгляду справи, а відтак підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просив стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум при звільненні з 30 вересня 2025 року по 17 грудня 2025 року по день ухвалення рішення суду.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
За змістом положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
У даному випадку, колегією суддів встановлено, що відповідач порушив строк виплати матеріальної допомоги позивачу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
У пункті 2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
У даній справі, позивача позбавлено права на отримання належної матеріальної допомоги при звільненні.
У цьому випадку подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.
Судом встановлено, що останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача є липень 2025 року, в якому було 23 робочих днів, і за який позивачці було нараховано 37684,03 грн., та серпень 2025 року, в якому було 21 робочих днів, і за який нараховано 37684,03 грн.
Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить (37684,03 грн. + 37684,03 грн.) : 44 робочих днів = 1 712 грн. 91 коп.
Середній заробіток за час затримки розрахунку позивача з 30 вересня 2025 року по 17 грудня 2025 року року включно становить 1 776, 55*57 робочих днів = 97635 грн 87 коп.
З матеріалів справи убачається, що відповідач заперечував проти стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за затримку у виплаті належних сум при звільненні, зокрема, у зв`язку з тим, що у зв`язку із збройною агресією РФ підприємство зазнало впливу форс мажорних обставин на свою діяльність і визначений позивачем розмір є завищеним.
Надаючи оцінку даним твердження суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела розрахунок.
На підставі викладеного, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення.
Крім того, суд вважає, що посилання представника відповідача на те, що розмір середнього заробітку призведе до додаткового навантаження на відповідача, враховуючи складне фінансове становище підприємства, у зв`язку із збройною агресією РФ, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи порушив відповідач право позивача на отримання винагороди за свою працю.
Крім того, статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п.31).
Отже, питання яке також потребує вирішення у цій справі полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як убачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір: при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 1211 грн. 20 коп. (за вимогу щодо відшкодування середнього заробітку).
Зважаючи на часткове задоволення позову, понесені витрати по сплаті судового збору, підлягають пропорційному відшкодуванню за рахунок АТ «Укрзалізниця».
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул.. Єжи Гедойця, 5, ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РННОКПП НОМЕР_1 ) 454971 гривню 41 копійку, з яких одноразова матеріальна допомога в розмірі 301472 гривень 24 копійки, заборгованість по матеріальній допомозі на оздоровлення за 2023 рік, 2024 рік, 2025 рік в розмірі 55863 гривні 30 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку позивача при звільненні за період з 30 вересня 2025 року по 17 грудня 2025 року в розмірі 97635 гривень 87 копійок.
Стягнути з Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул.. Єжи Гедойця, 5, ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РННОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 830 гривень 88 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: