ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/25965/23
провадження № 61-11347св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «УП Медіа»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року у складі судді Кордюкової Ж. І. та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «УП Медія» (далі - ТОВ «УП Медіа») про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у мережі «Інтернет» на вебсайті www.pravda.com.ua за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 у розділі «Розслідування» була оприлюднена публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », авторами якої зазначені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

За змістом вказаної статті, її автори стверджують: «Їх вилучили під час обшуку 
у колишнього заступника міністра ОСОБА_7 , який до свого звільнення у 2021-му році якраз і курував департамент закупівель. І який, за дивним збігом обставин, також фігурує у справі про бронежилети.».

Автори цієї статті стверджують, що ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді заступника Міністра оборони України курував діяльність департаменту закупівель вказаного міністерства.

Позивач вказував, що наведене твердження не відповідає дійсності.

ОСОБА_8 дійсно в період з березня 2020 року до липня 
2021 року обіймав посаду заступника Міністра оборони України, де спрямовував та координував діяльність таких підрозділів Міністерства оборони України: Департамент військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки; Управління військових представництв, а також Головного управління 
з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення; Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності; Управління забезпечення розвитку озброєння та військової техніки; Управління стандартизації, кодифікації та каталогізації; Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України; Державного науково-дослідного інституту авіації.

Позивач ніколи не мав жодного відношення до департаменту закупівель Міністерства оборони України, не курував його діяльність, а тому розміщена 
у мережі «Інтернет» на веб-сайті www.pravda.com.ua інформація є недостовірною та підлягає спростуванню.

Відповідно до Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження вебсторінки у мережі «Інтернет» від 12 червня 2023 року № 131/2023-ЗВ вказану публікацію дійсно було оприлюднено 25 січня 2023 року на вебсайті www.pravda.com.ua, кількість переглядів на цей час становить більше 107118. 
Із цього випливає, що оспорювана інформація була доведена до необмеженого кола осіб.

Вірогідним власником вебсайту www.pravda.com.ua є ТОВ «УП Медіа».

Основним приводом для звернення до суду є та обставина, що автор публікації та вірогідний власник вебсайту оприлюднили інформацію явно негативного, кримінального змісту, до якої штучно намагаються «прив`язати» 
ОСОБА_1 , чим принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив:
- визнати недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у розділі «Розслідування» за адресою у мережі «Інтернет» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5 , «відкати» та фейкові бронежилети. Історія шахрайства на закупках Міноборони », а саме: «їх вилучили під час обшуку 
в колишнього заступника міністра ОСОБА_7 , який до свого звільнення у 2021 році якраз і курував департамент закупівель. І який, за дивним збігом обставин, також фігурує у справі про бронежилети.»;

- зобов`язати ОСОБА_10 і ОСОБА_6 протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у розділі «Розслідування» за адресою у мережі «Інтернет» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_3 », шляхом надання власнику вебсайта ІНФОРМАЦІЯ_6 у розділі «Розслідування» наступного змісту: «Спростування. Ми, журналісти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , повідомляємо, що інформація, поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті нашого авторства, розміщеній на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою в мережі «Інтернет»: ІНФОРМАЦІЯ_2 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5 , «відкати» та фейкові бронежилети. Історія шахрайства на закупках Міноборони », є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню в частині твердження, що ОСОБА_1 курував діяльність департаменту закупівель Міністерства оборони України, коли перебував на посаді заступника Міністра оборони України, та не має жодного відношення до закупівель 
у 2022 році Міністерством оборони України бронежилетів у турецької фірми FarmTR Gida Tarim»;

- зобов`язати ТОВ «УП Медіа» протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у розділі «Розслідування» за адресою у мережі «Інтернет» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7, під заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_3», шляхом розміщення на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у розділі «Розслідування» під заголовком «Спростування недостовірної інформації, поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ОСОБА_1 » тексту спростування, наданого журналістами ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , наступного змісту: «Спростування. Ми, журналісти ОСОБА_2 
і ОСОБА_3 , повідомляємо, що інформація, поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 
у статті нашого авторства, розміщеній на вебсайті «www.pravda.com.ua» за адресою в мережі «Інтернет»: ІНФОРМАЦІЯ_2 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5 , «відкати» та фейкові бронежилети. Історія шахрайства на закупках Міноборони », є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню в частині твердження, що ОСОБА_1 курував діяльність департаменту закупівель Міністерства оборони України, коли перебував па посаді заступника Міністра оборони України, та не має жодного відношення до закупівель 
у 2022 році Міністерством оборони України бронежилетів у турецької фірми FarmTR Gida Tarim».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як публічна особа, як державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та / або особистим життям тощо, адже він, обравши кар`єру публічної особи, погодився на таку увагу. Публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, у більшості випадків з власної ж волі, автоматично збільшує рівень тиску на їхню приватність. З урахуванням наведеного межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи 
є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Доказів того, як розміщена на вебсайті www.pravda.com.ua за адресою 
в мережі «Інтернет»: ІНФОРМАЦІЯ_2 стаття під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5 , «відкати» та фейкові бронежилети. Історія шахрайства на закупках Міноборони» прямо чи опосередковано порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 не має.

Крім цього суд вказав, що у суду не має даних для достеменного висновку про те, що ТОВ «УП Медіа» є належним або неналежним відповідачем 
у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

01 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що окреслення дій державного посадовця як вчинення кримінального правопорушення без рішення суду, без належного державного обвинувачення є неприпустимим вчинком у правовій державі. Засоби масової інформації, журналісти-розслідувачі мають змогу поширювати будь-якого змісту серед необмеженого кола людей, що призводить або може призвести до неправомірного зловживання цим шляхом поширення інформації. Жодного підтвердження спірного висловлювання відповідач або його представник не надали. Вказує, що суд повинен був врахувати факт відсутності доказів того, що позивач займав посаду очільника (куратора) Департаменту держзакупівель Міністерства оборони України. Заявник звертає увагу на те, що спірні висловлювання є наклепом.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 травня 
2018 року у справі № 758/5922/17, від 11 липня 2018 року у справі 
№ 658/1795/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 752/5766/16, 
від 13 червня 2018 року у справі № 357/15927/15-ц, від 06 квітня 2020 року 
у справі № 688/156/19, від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

29 вересня 2025 року представник ТОВ «УП Медіа» - Демідова О. І. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив мотивовано тим, що поширена відповідачем інформація стосується дій слідства та встановлених цим слідством обставин у ході досудового розслідування, а отже, не може бути визнана недостовірною, оскільки відповідає дійсності.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

15 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 в період з березня 2020 року до липня 2021 року обіймав посаду заступника Міністра оборони України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у розділі «Розслідування» за адресою у мережі «Інтернет» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_8 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_9» опубліковано таку інформацію «Їх вилучили під час обшуку в колишнього заступника міністра ОСОБА_7 , який до свого звільнення у 2021 році якраз і курував департамент закупівель. І який, за дивним збігом обставин, також фігурує у справі про бронежилети.».

Згідно з довідкою ДП «Центр компетенції адресного простору мережі «Інтернет» від 12 червня 2023 року № 119/2023-Д реєстратором доменного імені є ТОВ «Інтернет Інвест», власником вебсайту https://www.pravda.com.ua 
є ТОВ «УП Медіа».

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність 
і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування».

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати 
і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади 
і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане 
з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду 
і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією 
з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, §188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18) зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики 
у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку 
з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Ніхто не може бути притягнений до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частини перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень 
є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що 
є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP 
v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

У постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, 
а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів)».

Спірна інформація з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, іронії, сарказму, є оцінкою та критичними висловлюваннями щодо дій позивача як посадової особи (заступника Міністра оборони України), які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності.

Суди, врахувавши, що спірна інформація висловлена щодо позивача у період, коли він був посадовою особою (заступником Міністра оборони України), і межа допустимої критики щодо нього є ширшою, ніж щодо пересічної особи, враховуючи норми статті 10 Конвенції, колегія суддів вважає, що суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська