Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.03.2026  	Справа №607/23058/25 Провадження №2/607/2522/2026	

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
без участі сторін,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ в Тернопільській області) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року (справа № 500/5163/24) його позов до відповідача задоволено повністю. На підставі цього рішення суду, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист, який звернуто до виконання у відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління юстиції та постановою старшого державного виконавця від 27 червня 2025 року у ВП № 78475327 відкрито виконавче провадження. Позивач вказує, що у пункті 2 цієї постанови відповідачу було надано строк на виконання рішення суду 10 робочих днів, однак ним було проігноровано вказану вимогу та рішення суду виконано не було. Після чого, позивач звернувся до ГУ ПФУ у Тернопільській області з запитом про надання відповіді щодо виконання рішення суду та отримав відповідь про те, що рішення суду остаточно не виконано. Автор позову зауважує, що у зв`язку з невиконанням рішення суду від 19 вересня 2024 року (справа № 500/5163/24) йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 10 000 гривень, яка є адекватною, виваженою, розумною, відповідає ступеню невиконання зобов`язань держави перед ним.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від відповідача – ГУ ПФУ у Тернопільській області – надійшов відзив на позовну заяву, в якому висловлена позиція щодо безпідставності позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи та отримує пенсію по інвалідності. Рішенням суду від 19 вересня 2024 року (справа № 500/5163/24) зобов`язано ГУ ПФУ у Тернопільській області здійснити перерахунок та виплатити основну пенсію з 23 лютого 2024 року по 30 червня 2025 року, що становить 18 445,74 грн, яка обліковується в автоматизованій базі даних обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справах) та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. Таким чином, сума заборгованості з пенсії позивача внесена в автоматизовану базу даних у підсистемі «Реєстр судових рішень» Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України та буде виплачена в порядку черговості, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року № 821. Щодо моральної шкоди, то вказані ОСОБА_1 у позовній заяві розрахунок і оцінка душевних страждань є суб`єктивними і не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами. 
Від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій він висловив прохання позов задовольнити.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Відповідач ГУ ПФУ у Тернопільській області в судове засідання не з`явилося з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялося належним чином.
Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою про відкриття виконавчого провадження від 27 червня 2025 року (ВП № 78475327) постановленої старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління юстиції Гулькою В.І., відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 500/5163/24, виданого 24 червня 2025 року Тернопільським окружним адміністративним судом, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1 з 23 лютого 2024 року у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням виплачених сум (а.с. 4).
28 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся із запитом до ГУ ПФУ в Тернопільській області, в якому просив надати офіційну відповідь чи було остаточно виконано у 10-денний термін рішення суду у справі № 500/5163/24 на його користь. Якщо так, то які дії були вчинені для виконання цього рішення суду; вказати яку суму йому було нараховано на виконання цього рішення суду (а.с. 5).
13 серпня 2025 року ГУ ПФУ в Тернопільській області надало відповідь
№ 5256-5448/Д-02/8-1900/25 на цей запит, в якому зазначило, що рішення суду виконане відповідно до покладених судом зобов`язань у червні 2025 року. Проведено перерахунок пенсії з 23 лютого 2024 року. Сума заборгованості пенсійних виплат за період з 23 лютого 2024 року по 28 травня 2025 року становить 18 445,74 грн. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили, у цьому випадку це 29 травня 2025 року. На сьогоднішній день здійснено погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, які набрали законної сили по 19 листопада 2020 року. Таким чином, виплата буде проведена після виділення коштів на ці витрати (а.с. 6).
Згідно з виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4669, наданої КНП «ТОКЛ» ТОР від 17 червня 2025 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: фіброма шийно-надключичної ділянки справа (а.с. 26).
У виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 11357, наданої КНП «ТОКЛ» ТОР ОСОБА_1 перебував на стаціонарі в ортопедо-травматологічному відділенні з 02 липня 2025 року по 03 липня 2025 року. Діагноз: закрита травма правого колінного суглоба. Розрив тіла та заднього рогу медіального меніска з блоком колінного суглоба. Операція 02 липня 2025 року. Артроскопія правого колінного суглоба. Краєва резекція тіла та заднього рогу медіального меніска. Вапоризація хряща блоку та медіального виростку стегнової кістки. Дебридмент жирового тіла Гоффа. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 1 ст. СН І ст. (а.с. 25).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання (частина перша статті 129-1 Конституції України).
Додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) є надважливим для забезпечення поваги до суду, його рішень та дієвості всієї системи правосуддя в державі, керованій правовладдям (абзац перший підпункту 7.7 пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІI)/2023).
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Судом встановлено, що у справі позивача було ухвалено рішення від 19 вересня 2024 року (справа № 500/5163/24), яким зобов`язано ГУ ПФУ у Тернопільській області здійснити перерахунок та виплатити основну пенсію з 23 лютого 2024 року по 30 червня 2025 року, що становить 18 445,74 грн, яке набрало законної сили. У процесі виконання відповідачем було проведено перерахунок пенсії з 23 лютого 2024 року, відповідно сума заборгованості пенсійних виплат за період з 23 лютого 2024 року по 28 травня 2025 року склала 18 445,74 грн. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили, а виплата буде проведена після виділення коштів на ці витрати. Тож виконання рішення суду здійснюється відповідачем згідно з положеннями Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року № 821, за яким відповідні виплати здійснюються за принципом черговості в межах бюджетних асигнувань. 
2.3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша та шоста статті 81 ЦПК України).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 28 лютого 2024 року, справа № 661/285/20).
За частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Цивільне законодавство визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, завдані людині внаслідок фізичного чи психічного впливу, що зумовив погіршення або позбавлення можливості реалізації звичок і бажань, погіршення відносин з оточенням, інші негативні наслідки морального характеру
(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме: щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду від 01 березня 2021 року, справа № 180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування:
(а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди – явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року, справа № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року, справа № 214/7462/20).
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 464/3789/17). Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року (справа № 904/3667/19) дійшов висновку, що у справах про відшкодування шкоди обов`язок доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки особи, яка її завдала, а також причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою.
Позивач пов`язав завдання йому моральних страждань із протиправними діями відповідача щодо невиконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року (справа № 500/5163/24).
Верховний Суд зауважував, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункти 53, 56 постанови від 10 квітня 2019 року, справа № 464/3789/17).
Суд бере до уваги те, що відповідачем здійснюються заходи щодо повного виконання судового рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року (справа № 500/5163/24), з урахуванням приписів Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року № 821. 
Сам по собі факт тривалого невиконання судового рішення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди без доведення позивачем факту моральних страждань, їх характеру, обсягу та причинного зв`язку між діями відповідача і такими стражданнями. 
Позивач у позовній заяві стверджує, що протиправною поведінкою, пов`язаною з невиконанням рішення суду, йому завдано моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. При цьому ОСОБА_1 не конкретизує, що саме спричинило таку шкоду, наприклад, які душевні страждання, біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, зумовили її настання. У позові не зазначено чи дії відповідача безпосередньо негативно вплинули на стан його здоров`я. Наведений позивачем розрахунок і оцінка душевних страждань є суб`єктивними та не знаходять свого підтвердження відповідними документами. Додані медичні документи не містять відомостей про причинний зв`язок між станом здоров`я позивача та діями відповідача щодо виконання судового рішення.
Отже, суд зазначає, що у матеріалах справи немає достатніх доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу на заявлену до стягнення суму. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
3.1. Враховуючи наведене вище, суд, оцінивши зібрані докази у справі у їх сукупності, доходить висновку, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди відповідачем. Тож суд констатує відсутність підстави для відшкодування такої шкоди.
3.2. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові – на позивача.
Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, таким чином, понесені судові витрати слід віднести на рахунок держави, в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 78, 141, 223, 244, 247, 258 – 268, 273 – 274,
352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди – відмовити.
2. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави, в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 березня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, код ЄДРПОУ: 14035769, адреса місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль.

Головуючий суддя    	Т. І. Якімець