ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/4254/25 пров. № А/857/23964/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Судової-Хомюк Н.М.,
суддів: Глушка І.В., Затолочного В.С., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі № 140/4254/25 за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, 

суддя у І інстанції – Волдінер Ф.А.,
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Луцьк, 
дата складення повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі також позивач) звернулося до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також відповідач), у якому просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Трофимюка П.В. від 27 березня 2025 року у виконавчому провадженні № 72434811 про накладення на Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.
На обґрунтування позовних вимог вказує, що 11.02.2025 державним виконавцем на адресу позивача надіслано вимогу, на яку листом від 14.02.2025 № 0300-0306-8/10431 надано відповідь, де зазначено, що розмір пенсії ОСОБА_1 обчислено та виплачується згідно норм чинного законодавства у відповідності до положень частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру», з врахуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Вважає, що факт невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, відповідачем не доведений та не підтверджений, що виключає підстави для винесення постанови про накладення штрафу на позивача. Разом із тим, державним виконавцем Трофимюком П.В. не реалізовано його право на проведення перевірки виконання рішення боржником, як це передбачено частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», для повного та всебічного з`ясування усіх обставин при виконанні рішення суду. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, що привело до неправильного вирішення спору, просить скасувати рішення та ухвалити нове законне та обґрунтоване рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права, вказує, що станом на сьогодні розмір пенсії ОСОБА_1 обчислений та виплачується в сумі 23610,00 грн відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року у справі 140/7691/21 та норм чинного законодавства.
Зазначає, що позивачем на виконання рішення суду у справі № 140/16133/20 відповідно до його зобов`язальної частини проведено перерахунок пенсії стягувачу з 01 жовтня 2020 року по січень 2021 року в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, зазначеної у довідці Волинської обласної прокуратури від 21 жовтня 2020 року № 21-41 вих20.
Відтак вважає, що рішення суду від 25 травня 2021 року у справі 140/16133/20 виконано повністю, а дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Трофимюка П.В. при винесенні постанови про накладення штрафу в розмірі 5100 грн - протиправними.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Частиною 1 статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 140/16133/20 позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії на підставі довідки Волинської обласної прокуратури від 21 жовтня 2020 року № 21-41 вих-20, з розрахунку її розміру 90 відсотків від суми місячної заробітної плати за відповідною посадою; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області з 01 жовтня 2020 року здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі довідки Волинської обласної прокуратури від 21 жовтня 2020 року № 21-41 вих-20, з розрахунку її розміру 90 відсотків від суми місячної заробітної плати за відповідною посадою. Рішення суду набрало законної сили 02.05.2023.
На виконання рішення суду в зобов`язальній частині Волинським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 7457/2023 від 07.06.2023.
09.08.2023 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72434811 з виконання виконавчого листа № 7457/2023 від 07.06.2023 на виконання рішення суду від 25.05.2021 у справі № 140/16133/20. 
11.02.2025 державним виконавцем до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області надіслано вимогу за № 1298 про термінове надання інформації з підтверджуючими документами про стан виконання рішення суд від 25.05.2021 у справі № 140/16133/20 з наданням розрахунку пенсії ОСОБА_1 
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області 14.02.2025 за № 0300-0306-8/10431 сформовано відповідь про виконання рішення суду у виконавчому провадженні № 72434811.
Згідно наданої інформації, за результатами виконання рішення суду розмір пенсії до виплати з 01.10.2020 становив 17120,00 грн, з 01.12.2020 – 17690,00 гри, з 01.07.2021 – 18540,00 грн, з 01.12.2021 – 19340,00 грн, з 01.07.2022 – 20270,00 грн, з 01.12.2022 – 20930,00 грн. Заборгованість по рішенню суду відсутня.
27.03.2025 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 72434811 винесено постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду у справі № 140/16133/20 у розмірі 5100 грн.
Зокрема, державний виконавець встановив, що за результатами виконання рішення суду розмір пенсії до виплати з 01.12.2022 становить в 20930,00 грн. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» пенсія ОСОБА_1 змінилась лише у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму та з 01.12.2022 становила 20 930,00 грн, але відсутня інформація про збільшення його пенсії в подальшому, бо згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.03.2024 - 23610,00 грн.
З доданого до вказаної відповіді розрахунку, вбачається, що після розрахунку пенсії ОСОБА_1 , проведеного 14.09.2023 о 16:31, її розмір досі не змінювався і становить лише 20930,00 гривень.
Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів перерахунку пенсії ОСОБА_1 у відповідності до розміру прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність в сумі 2361 грн за період з 01.01.2024 по 28.02.2025.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачено статтею 129-1 Конституції України що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Вимогами частин 1 – 3 статті 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частинами 1, 2 статті 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження - як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 63 Закону № 1404-VIII встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, відповідно до частини 1 якої, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Частиною 2 статті 63 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини 1 статті 75 Закону № 1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд зазначає, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Таким чином, підставою для прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу є встановлення факту невиконання боржником судового рішення без поважних причин - об`єктивних причин, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2019 року у справі № 0840/3476/18, від 19 вересня 2019 року у справі №686/22631/17 та від 07 листопада 2019 року у справі № 420/70/19, від 20 березня 2024 року у справі №560/18384/23.

Як встановлено судом, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 140/16133/20 позов задоволено частково, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області з 01 жовтня 2020 року здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі довідки Волинської обласної прокуратури від 21 жовтня 2020 року № 21-41 вих-20, з розрахунку її розміру 90 відсотків від суми місячної заробітної плати за відповідною посадою.
Разом з тим, як слушно зауважив суд першої інстанції, згідно приписів частини 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Відтак, розмір пенсійних виплат згідно рішення суду від 25.05.2021 у справі № 140/16133/20 обмежений розміром десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Вказана розрахункова величина є змінною і встановлюється законом про Державний бюджет України на кожен рік, а відтак розмір пенсії, що підлягає виплаті згідно рішення суду від 25.05.2021 у справі № 140/16133/20 підлягає перерахунку у відповідності до зміни вказаної розрахункової величини.
Прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, згідно відповідних законів про Державний бюджет України змінювався протягом 2020-2025 років та становив:
з 01.07.2020 по 30.11.2020 – 1712 грн, 
з 01.12.2020 по 30.06.2021 – 1769 грн, 
з 01.07.2021 по 30.11.2021 – 1854 грн, 
з 01.12.2021 по 30.06.2022 – 1934 грн, 
з 01.07.2022 по 30.11.2022 – 2027 грн, 
з 01.12.2022 по 31.12.2023 – 2093 грн, 
з 01.01.2024 по 31.12.2025 – 2361 грн.
Згідно наданих позивачем відомостей про перерахунок пенсії ОСОБА_1 станом на 14.09.2023, такий перерахунок було здійснено 01.12.2022 із врахуванням розміру розрахункової величини (2093 грн).
Та згідно відомостей про перерахунок пенсії ОСОБА_1 станом на 26.02.2025 видно, що перерахунок пенсій здійснено із врахуванням розміру розрахункової величини (2361 грн) здійснено з 01.03.2025.
Однак, розрахункова величина 2361 грн підлягала до застосування з 01.01.2024.
Разом з тим, позивачем не надано ні до суду першої інстанції ні апеляційному суду доказів перерахунку пенсії ОСОБА_1 у відповідності до розміру прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність в сумі 2361 грн за період з 01.01.2024 по 28.02.2025.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин, які унеможливили здійснення перерахунку належної до виплати ОСОБА_1 пенсії у вказаний період.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про невиконання позивачем рішення суду без поважних причин та, як наслідок, про правомірність прийнятої постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Трофимюка П.В. від 27 березня 2025 року у виконавчому провадженні № 72434811 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні “Петриченко проти України” (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі № 140/4254/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. С. Затолочний