ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2908/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
позивача - Магеррамова Шагріяра Маліка Огли, Сокальського Д. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Магеррамова Шагріяра Маліка Огли
на рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2025
(суддя Горецька З. В.)
та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025
(судді Панова І. Ю., Зварич О. В., Скрипчук О. С.)
у справі за позовом фізичної особи - підприємця Магеррамова Шагріяра Маліка Огли
до Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Львівська обласна військова адміністрація
про визнання договору недійсним.
ВСТАНОВИВ:
1. Історія справи
1.1. Фізична особа - підприємець Магеррамов Шагріяр Малік Огли (далі - ФОП Магеррамов Шагріяр Малік Огли, позивач, скаржник) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод" (далі - ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод", відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Львівської обласної військової адміністрації (далі - Львівська ОВА, третя особа) про визнання договору оренди недійсним та застосування наслідків недійсного правочину на підставі статей 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
1.2. Позов обґрунтовано тим, що спірний правочин суперечить нормам чинного законодавства, інтересам держави та суспільства, обставини чого встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/3696/23 від 01.11.2023 (рішення набрало законної сили). Позивач зазначає, що при укладенні договору не дотримані норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Порядку передачі в оренду державного чи комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок № 483), оскільки аукціон про передачу в оренду окремого індивідуально визначеного майна - бетонного майданчика, а фактично земельної ділянки, відповідачем не призначався та не проводився. Позивач посилається на наявність підстав для визнання недійсним як нікчемного спірного договору, що на його думку фактично є договором оренди земельної ділянки державної форми власності.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій 
2.1. Відповідач (орендодавець) та позивач (орендар) 01.09.2022 уклали договір оренди № ВГМ -018/22, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно майданчик з бетонним покриттям зі сторони площі Двірцевої площею 68 м2, інвентарний номер 20149 ПрАТ "ЛЛРЗ" (пункт 1.1 договору). Пунктом 1.2. договору визначено, що майданчик передається в оренду з метою використання в комерційній діяльності.
2.2. За обставинами, встановленими у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23 (набрало законної сили) за позовом ФОП Магеррамова Шагріяра Маліка Огли до виконавчого комітету Львівської міської ради, за участі третіх осіб ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод", КП "Адміністративно- технічне управління", Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення:
- ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" володіє на праві постійного користування земельною ділянкою державної форми власності площею 13,4672 га (кадастровий номер 4610136300:01:004:0081) для обслуговування споруд на вул. Залізничній, 1а у м. Львові, що відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту (12.01). Суб`єктом права державної власності на цю земельну ділянку є Львівська обласна державна адміністрація.;
- ПрАТ "Львівський Локомотиворемонтний завод" листами від 07.10.2022 № 3066 та від 04.01.2023 № 19 повідомило ФОП Магеррамова Шагріяра Маліка Огли про погодження проєктів тимчасових споруд та ескізних проєктів на розміщення тимчасових споруд № 1, 2 за умови, що тимчасові споруди не будуть пов`язані фундаментом з майданчиком та встановлення тимчасових споруд буде виконано із дотриманням чинного законодавства;
- комісія у складі департаменту містобудування Львівської міської ради, департаменту містобудування Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації, ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" та ФОП Магеррамова Шагріяра Малік Огли 18.12.2022 провела обстеження земельної ділянки на площі Двірцевій у м. Львові біля триповерхової будівлі ПрАТ Львівський локомотиворемонтний завод, за наслідками якого склали акт № 40 обстеження земельної ділянки на пл. Двірцевій у м. Львові (біля триповерхової будівлі ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод"); у акті зафіксували, що на частині земельної ділянки № 1 площею 13,4672 га (кадастровий номер 4610136300:01:004:0081), яка перебуває в постійному користуванні ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" відповідно до Державного акта про право на постійного користування землею від 29.09.2000 № 117 Кн.1-3 ФОП Магеррамов Шагріяр Малік Огли встановив тимчасову споруду площею 68 м2 зі склопакетним заскленням фасадної частини приміщення та сендвіч-панелями (МАФ), яка орієнтовною площею 1 м2 фактично розміщена на землях комунальної власності, а також додатково обгородив металевим парканом земельну ділянку комунальної власності, обмеживши доступ її власнику;
- за висновками, наведеними в акті, ФОП Магеррамов Шагріяр Малік Огли самовільно зайняв та фактично використовує земельну ділянку комунальної власності орієнтовною площею 0,0009 га для обслуговування МАФу на пл. Двірцевій у м. Львові;
- під час обстеження виявлено, що металевий паркан ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" встановлений по межах, що відрізняються із зовнішніми межами, які відображені в Державному акті на право постійного користування землею від 29.09.2000 № 117 Кн.1-3;
- 10.01.2023 ФОП Магеррамов Шагріяр Малік Огли звернувся до Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради із заявою, в якій просив погодити можливість встановлення двох спарених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на вул. Залізничній, 1-А зі сторони пл. Двірцевої на території ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" в межах об`єкту благоустрою та надати відповідні паспорти прив`язки ТС;
- управління архітектури та Урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради 27.02.2023 повідомило ФОП Магеррамова Шагріяр Малік Огли про те, що самовільним встановленням двох зблокованих тимчасових споруд на вул. Залізничній, 1-а (зі сторони площі Двірцевої) порушені вимоги наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 "Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності"; рекомендувало добровільно демонтувати самовільно встановлені тимчасові споруди за адресою: м. Львів, вул. Залізнична, 1-а (зі сторони площі Двірцевої);
- виконавчий комітет Львівської міської ради 26.01.2023 прийняв рішення №66 "Про демонтаж тимчасової споруди на пл. Двірцевій", яким вирішив демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на пл. Двірцевій; рекомендувати ФОП Магеррамову Шагріяру Маліку Огли здійснити демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди у добровільному порядку;
- 05.04.2023 за участі ФОП Магеррамова Шагріяра Маліка Огли комісія в складі КП "Адміністративно-технічне управління", Залізничної районної адміністрації та управління землеустрою Львівської міської ради провели обстеження території на площі Двірцевій (біля триповерхової будівлі ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод"), за наслідками якого склали акт, в якому зафіксували, що виявлене попереднім обстеженням 18.11.2022 самовільне захоплення земельної ділянки комунальної власності усунуто.
2.3. Також у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23 вказано, що ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" передало в оренду ФОП Магеррамову Шагріяру Маліку Огли частину території ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" під виглядом елемента об`єкта благоустрою з порушенням цільового призначення земельної ділянки державної форми власності, у зв`язку з чим постановлено окрему ухвалу, яку направлено голові Львівської обласної військової адміністрації. 
2.4. За змістом позовної заяви позивач вважає, що вказане вище є обставинами, встановленими рішенням суду, які мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню у відповідності до частини четвертої статті 75 ГПК України.
2.5. Також позивач вважає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23 встановлено, що він жодного дня не користувався спірною ділянкою та тимчасовою спорудою, яка розміщена на ній, ця обставина є доведеною та також не підлягає доказуванню у цій справі
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 01.07.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, відмовив у задоволенні позову.
3.2. Мотивував тим, що:
- відсутні підстави для висновку про порушення будь-яких прав орендаря, а відтак і відсутні підстави для його захисту, адже фактичне користування майном відбулося, що сторонами не заперечується, і відновлення первісного становища сторін за одержане в користування майно є неможливим;
- мета, для якої укладено договір оренди фактично досягнута, тому права позивача не є порушеними в умовах здійснення ним користування майном відповідача;
- позивач, не здійснивши правової кваліфікації відносин сторін в умовах фактичного використання орендованого майна на підставі частини першої статті 216 ЦК України, припустився неправильного застосування вказаної норми, оскільки фактичне користування майном на підставі договору оренди не дозволяє в разі його недійсності (нікчемності) провести двосторонню реституцію;
- позивач не конкретизував, які саме наслідки необхідно застосувати у разі визнання правочину недійсним та не зазначив, яким саме чином відновиться його порушене право та в який спосіб воно порушене.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. До Верховного Суду від позивача надійшла касаційна скарга, в якій (з урахуванням усунення недоліків), скаржник просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2025 скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.
4.2. Скаржник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та вказує, що ухвалюючи оскаржувану постанову апеляційний суд не застосував правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом щодо застосування норми права, а саме статті 1, частини другої статті 9, статей 11, 15, 16, 23, 202, 203, 215, 216, 236, частини першої статті 220, частини другої статті 228, 387, 391, 761, статті 759, частини третьої статті 760, 761, 768 ЦК України, статей 19, 194, 211 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини другої статті 207, частини другої статті 4, частин першої-третьої, шостої статті 283, частини третьої статті 287 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 73-74, 76-79, 86, 162, 163, 164, 173, 180, 232, 236-238 ГПК України. Зокрема, судами не застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 та від 14.01.2025 у справі № 916/4568/23.
4.3. Суди не врахували, що за матеріалами справи неможливо встановити правовий статус орендованого майна на підставі договору оренди і у справі відсутні докази того, що як станом на дату укладення договору так і на даний час за визначеним у договорі орендодавцем рахується окреме індивідуально визначене майно - земельна ділянка, що фактично є предметом договору.
4.4. Скаржник також, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постановах від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 26.06.2019 у справі № 910/12454/17, від 08.09.2021 у справі № 915/857/20, від 05.12.2018 у справі № 466/6298/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, зазначає, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин і якщо правочин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення нікчемності правочину або про визнання його недійсним. Позивач стверджує, що бетонний майданчик, який є об`єктом договору, разом із будівлями та спорудами та земельною ділянкою являють собою єдине ціле та не можуть використовуватися відокремлено один від одного, тож укладення спірного договору є прихованим заволодінням земельною ділянкою, що має наслідком його нікчемність за приписами статті 228 ЦК України.
4.5. Позивач наполягає, що обставини, які підтверджують наведене ним, встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23 і не підлягають повторному доведенню в межах цієї справи за приписами частини четвертої статті 75 ГПК України.
4.6. Щодо підстави касаційного оскарження у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи статті 73-74, 76-79, 86, 236-238 ГПК України не взяв до уваги жодного доказу та доводу поданого позивачем у цій справі та не зазначив причини та підстави відхилення доказів, на які послався позивач.
5. Позиція інших учасників справи
5.1. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, позивача та його представника, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Як встановили суди попередніх інстанцій, позовні вимоги серед іншого обґрунтовані тим, що спірний правочин є прихованим договором оренди земельної ділянки, суперечить нормам чинного законодавства, інтересам держави та суспільства, обставини чого встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/3696/23 від 01.11.2023.
6.3. Позивач зазначає, що за результатами розгляду Львівським окружним адміністративним судом здійснювався розгляд справи № 380/3696/23 за позовом ФОП Магеррамов Шагріяр Малік Огли до виконавчого комітету Львівської міської ради, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод", на стороні відповідача - КП "Адміністративно-технічне управління", Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення від 26.01.2023 № 66 "Про демонтаж тимчасової споруди на пл. Двірцевій", встановлено, що ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" передало в оренду ФОП Магеррамов Шагріяр Малік Огли частину території підприємства під виглядом елемента об`єкта благоустрою з порушенням цільового призначення земельної ділянки державної форми власності (згідно відомостей Державного земельного кадастру суб`єктом права власності на земельну ділянку є Львівська обласна державна адміністрація); суд постановив з цього питання окрему ухвалу і направив голові Львівської обласної військової адміністрації для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
6.4. Позивач вважає, що обставини, які підтверджують наведене ним у позовній заяві, встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23 і не підлягають повторному доведенню в межах цієї справи за приписами частини четвертої статті 75 ГПК України.
6.5. Частиною четвертою статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
6.6. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19 виснував, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
6.7. Аналізуючи положення частини четвертої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, дійшла висновку, що преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. 
6.8. Як вбачається з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23, предметом розгляду у справі було питання самовільного зайняття ФОП Магеррамовим Шагріяром Маліком Огли земельної ділянки комунальної власності шляхом розміщення тимчасових споруд (МАФів) і суд вирішив, що такі споруди підлягають демонтажу без попереднього судового розгляду на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
6.9. Укладення ФОП Магеррамовим Шагріяром Маліком Огли та ПрАТ "Львівський локомотиворемонтний завод" договору оренди від 01.09.2022 № ВГМ-018/22 вимогам законодавства не стосувалося предмету та підстав позову, поданого у справі № 380/3696/23.
6.10. Щодо доводів позивача про встановлення обставин, які, на його думку не підлягають доказуванню, у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23 та окремій ухвалі, яку направлено голові Львівської обласної військової адміністрації на підставі цього рішення, то за приписами частини першої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства окрема ухвала постановлюється і направляється суб`єкту владних повноважень, якому і адресовані висновки про порушення закону для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли такому порушенню. Виявлення судом порушень закону не є встановленими обставинами справи в розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України для цілей їх застосування як преюдиційних у справі, що розглядається.
6.11. Тому доводи позивача щодо застосування до правовідносин у цій справі положень частини четвертої статті 75 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.
6.12. Посилаючись на наявність підстав для визнання оспореного договору недійсним, позивач стверджує, що об`єкт оспорюваного договору - майданчик з бетонним покриттям є фактично земельною ділянкою, а оспорений договір, відповідно є прихованим (удаваним) договором оренди земельної ділянки.
6.13. Так, Верховний Суд, здійснюючи розгляд справ, в яких вирішувалося питання приналежності майданчиків з покриттям (у різних їх інтерпретаціях) до нерухомого майна, чи індивідуально визначеного майна, чи земельної ділянки, у своїх постановах виходив з того, що не завжди певний майданчик є автоматично земельною ділянкою. У таких випадках дослідженню та встановленню підлягають індивідуальні характеристики такого майна (речі).
6.14. Зокрема, у постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що майданчик для паркування є територією (земельною ділянкою), яка обладнана відповідно до вимог Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342 і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, територія як земельна ділянка є предметом матеріального світу, а тому майданчик для паркування створює майно у розумінні ЦК України.
6.15. Майданчик із залізобетонним покриттям, який перебував на балансі третьої особи як балансоутримувача, а його вартість була визначена на підставі висновку про вартість майна, та який за своїми характеристиками є співставним з об`єктом оренди також був предметом правової оцінки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24.
6.16. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15.04.2026 у справі № 906/377/25 погодився з висновками суду першої інстанції, який встановив, що об`єкт оренди - асфальтований танцювальний майданчик має інвентарний номер, оціночну вартість, станом на дату укладення договору перебував на балансі орендодавця саме як індивідуально визначений об`єкт, що мав окрему оціночну вартість, тобто, майданчик мав індивідуальні ознаки, які виокремлюють його від іншої частини земельної ділянки, а тому за своїми ознаками є окремим предметом матеріального світу (окреме індивідуально визначене майно) щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
6.17. З викладеного слідує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй практиці неодноразово застосовував визначення майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) як індивідуально визначеної речі у виді майна, яке може кваліфікуватися як окремий предмет цивільного обороту, зокрема, виступати самостійним об`єктом оренди.
6.18. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2025 у справі № 580/6246/23 зроблено такий висновок: "…асфальтове покриття відноситься до елементів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів (підпункт 9.1.1 пункту 9.1 ДБН Б.2.2.-5:2001 "Благоустрій територій"). Асфальтова площадка, як допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки, елемент благоустрою, призначене для ефективного використання частини земельної ділянки, обов`язковій державній реєстрації не підлягає".
6.19. У постанові від 22.10.2025 у справі № 560/21804/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, виснував: "…асфальтована площадка не створює будь-якого об`ємного простору, не має конструктивних елементів, що притаманні будівлям. Фактично, остання є таким поліпшенням земельної ділянки, що спрямоване на полегшення її використання".
6.20. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 12.02.2025 у справі № 444/2919/22, розглядаючи спір про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - асфальтний майданчик, виходив з того, що асфальтний майданчик не належить до об`єктів, на які поширюється режим нерухомої речі, у розумінні статті 181 ЦК України, та відповідно не підлягає державній реєстрації речове право на зазначений об`єкт.
6.21. Отже, судова практика Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду та Касаційного цивільного суду зводиться до того, що асфальтоване покриття (площадка та/або майданчик) не створює самостійну річ як предмет матеріального світу, а в розумінні положень статті 186 ЦК України є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язаною з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Разом з тим, висновок про те, що асфальтний майданчик не є об`єктом нерухомості, не виключає можливості віднесення його до об`єкта оренди, якщо суди установлять, що він відповідає критеріям таких об`єктів згідно з приписами, зокрема, Закону України "Про оренду державного та комунального майна" законодавства (такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 11.03.2026 у справі № 916/3921/24).
6.22. У частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
6.23. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
6.24. Частина перша статті 14 ГПК України передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
6.25. За змістом частини першої статті 73, частин першої, третьої статті 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
6.26. Отже, в разі, якщо позивач стверджує про наявність певних обставин, які на його думку свідчать про те, що оспорений договір не є договором оренди майна, а є договором оренди землі, він має довести наявність таких обставин, але у даному випадку, посилання скаржника на доведення таких обставин рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 380/3696/23, у будь-якому випадку, є безпідставним. Разом з тим, ні в позовній заяві, ні в касаційній скарзі позивач не наводить, якими іншими конкретними доказами підтверджені його доводи, натомість узагальнено посилається на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги жодного доказу та доводу поданого позивачем у цій справі.
6.27. Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для відмови в позові у зв`язку із неможливістю застосування двосторонньої реституції відповідно до статті 216 ЦК України в орендних правовідносинах.
6.28. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
6.29. У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі висновки: 
"За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу)".
6.30. Водночас у пункті 60 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду чітко виснувала про те, що у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а з вимогою про застосування наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, із вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи таку вимогу його нікчемністю.
6.31. У свою чергу в пункті 8.43 постанови від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду підтвердила правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зокрема про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
6.32. У свою чергу в пункті 10.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 викладено такий висновок щодо застосування положень статті 216 ЦК України:
"Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості".
6.33. Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24 (пункти 7.35, 7.36) зазначив, що:
"7.35. Палата також звертає увагу на те, що, фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже відповідач де-факто отримав у користування орендоване майно і таке користування вже ним реалізоване, водночас інша сторона договору оренди земельної ділянки отримала плату (яка у зазначений спосіб є насправді компенсацією вартості того, що одержав позивач за користування об`єктом оренди) за землю, і законодавець у частині 6 статті 21 Закону України "Про оренду землі", що є спеціальним нормативно-правовим актом у спірних правовідносинах, прямо встановив, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
Таким чином, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності (нікчемності) проведення між сторонами двосторонньої реституції.
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 910/9652/23, від 25.11.2025 у справі № 905/20/23.
7.36. Ураховуючи в сукупності зазначені вище висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статей 216, 387, 391 ЦК України та статей 2, 162 ГПК України, викладені в постановах від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, та керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), Палата наголошує на тому, що заявлена Прокурором у цій справі позовна вимога про зобов`язання Павловської І. К. (орендаря) повернути спірну земельну ділянку Міськраді (орендодавцю), тобто стороні договору оренди землі від 27.04.2016, насправді за своєю процесуальною суттю є таким належним і ефективним способом захисту прав місцевої територіальної громади, як застосування наслідків нікчемності зазначеного договору у виді односторонньої реституції (як виняток, через законодавче встановлення недопустимості повернення орендодавцем отриманої орендної плати за фактичний строк оренди землі у разі недійсності (нікчемності) договору оренди землі), чия нікчемність була встановлена судовим рішенням в іншій справі (постановою Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19), але аж ніяк не негаторним позовом, про який могло би йтися лише у випадку пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки тим суб`єктом, який не є стороною нікчемного правочину. 
Адже реституція застосовується виключно між сторонами недійсного або нікчемного правочину (схожі за змістом висновки викладено в пункті 58 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22)".
6.34. Отже, "фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності (нікчемності) проведення між сторонами двосторонньої реституції". Водночас, в залежності від обставин справи та правовідносин між сторонами, можливим є застосування односторонньої реституції.
6.35. Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій, загалом дійшли правильного висновку про відмову в позові проте з підстав неможливості застосування реституції у цих правовідносинах, але таке обґрунтування за своєю суттю є помилковим. Тому оскаржувані рішення та постанову необхідно змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, без урахування висновку судів про відсутність можливості застосування двосторонньої реституції.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
7.2. Згідно із статтею 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
7.3. За наведених обставин колегія суддів, виходячи з наданих процесуальним законом повноважень, вважає за необхідне змінити оскаржувані судові рішення у цій справі, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в решті судові рішення залишити без змін. З цих підстав касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
8. Судові витрати
8.1. З огляду на висновок Верховного Суду про зміну мотивувальних частин оскаржуваних рішення і постанови із залишенням без змін їх резолютивних частин, відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Магеррамова Шагріяра Маліка Огли задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі № 914/2908/24 змінити у їх мотивувальній частини, виклавши її в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський