ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду     ОСОБА_1 ,     ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2026 року
(справа № 572/2133/19, провадження № 13-57зво25)

Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата)27 травня 2026 року розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали справи за заявою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про перегляд постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
За наслідками перегляду оскаржених судових рішень Велика Палата винесла постанову, якою заяву захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про перегляд судових рішень у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задоволено. 

Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5 скасовано.
Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням строків, передбачених частиною третьою статті 38 КУпАП. 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та фактичні обставини справи
Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-5 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень з конфіскацією подарунків у дохід держави.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_5 , обіймаючи посаду директора Національного антикорупційного бюро, будучи посадовою особою Національного антикорупційного бюро згідно з підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, всупереч вимогам частини другої статті 23 цього Закону порушив встановлені законом обмеження щодо одержання подарунків, одержавши подарунок у вигляді оплачених ОСОБА_6 послуг оренди (розміщення та проживання) будинків, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 29 грудня 2018 року по 02 січня 2019 (чотири доби) вартістю 10 000 грн та у період з 08 березня 2019 року по 10 березня 2019 (дві доби) вартістю 15 000 грн на загальну суму 25 000 грн (що перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день одноразового прийняття подарунка, тобто більше ніж 1921 грн), чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачено частиною першою статті 172-5 КУпАП.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у справі «Ситник проти України» (заява № 16497/20) від 24 квітня 2025 року, яке набуло статусу остаточного 24 липня 2025 року, констатовано порушення Україною пункту 1 статті 6, статті 8, а також статті 18 у поєднанні зі статтями 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_5 у зв`язку з наявністю наведеного вище рішення ЄСПЛ, у якій просить скасувати постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року і Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року та закрити провадження у вказаній справі.
Короткий зміст постанови Великої Палати
Велика Палата у своїй постанові встановила, що характер встановлених ЄСПЛ порушень потребує ретельної перевірки доказів, що у свою чергу виходить за межі повноважень Великої Палати. Оскільки остання діє як суд права у межах спеціальної екстраординарної процедури і не наділена повноваженнями підміняти суд факту, а отже й здійснювати безпосереднє дослідження доказів і встановлювати обставини, що не були встановлені раніше і мають значення для правильного вирішення справи по суті, то Велика Палата позбавлена можливості змінити ухвалені постанови.
Водночас за вимогами статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Згідно з нормами частини третьої статті 38 КУпАП (станом на час вчинення адміністративних правопорушень) адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
Останнє з адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 172-5 КУпАП, яке інкримінувалось ОСОБА_5 , було вчинене протягом 08-10 березня 2019 року, отже, станом на 27 травня 2026 року всі передбачені законом строки минули, а тому Велика Палата не вбачає доцільності у передачі справи про адміністративне правопорушення на новий розгляд до суду, який виніс оскаржувану постанову, оскільки останній за будь-яких обставин має постановити рішення про закриття провадження у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених частиною другою статті 38 КУпАП.
За наведених обставин, а також з урахуванням позиції захисника, який заявив клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням передбачених статтею 38 КУпАП строків, Велика Палата дійшла висновку, що заява захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а постанова Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року - скасуванню із закриттям провадження у справі.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Проаналізувавши рішення ЄСПЛ у справі «Ситник проти України» (заява № 16497/20) від 24 квітня 2025 року, яке набуло статусу остаточного 24 липня 2025 року, вважаємо, що встановлені міжнародною судовою установою порушення пункту 1 статті 6, статті 8, а також статті 18 у поєднанні зі статтями 6 і 8 Конвенції мають комплексний характер і свідчать про те, що провадження щодо заявника було проведено з недоліками, які підірвали його справедливість. 
Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що у справі щодо ОСОБА_5 національні суди свавільно розподілили тягар доведення, позбавили заявника практичної можливості ефективно оскаржити висунуті проти нього обвинувачення, залишивши без оцінки ключові доводи та показання свідків сторони захисту, при цьому сам факт розгляду справи суддею, який не відповідав критеріям безсторонності, ЄСПЛ визначив як достатню підставу для визнання судового розгляду несправедливим. 
Ці висновки ЄСПЛ безпосередньо узгоджуються з обставинами цього національного провадження: визнання особи винуватою фактично ґрунтувалося на одному доказовому блоці - показаннях ключового свідка, тоді як версія захисту та докази на її підтвердження не були належним чином перевірені судом.
Як убачається зі змісту рішення ЄСПЛ, визнання ОСОБА_5 винуватим ґрунтувалося насамперед на суперечливих свідченнях ОСОБА_6 про нібито оплату ним витрат на відпочинок заявника. ЄСПЛ деталізував, що ці свідчення були неточними та непослідовними: у первинних показаннях йшлося про п`ять епізодів і витрати близько 100 000 грн щоразу, натомість згодом свідок заявив лише про два епізоди; він не конкретизував витрати, обмежившись згадкою про сплату 3 000 та 4 500 грн за оренду будинку, та наполягав на відсутності будь-якого відшкодування з боку заявника чи його друзів. 
ЄСПЛ також звернув увагу на обставини, здатні вплинути на достовірність свідчень ОСОБА_6 , зокрема на доводи заявника про можливу вразливість цього свідка до тиску з боку органів прокуратури у зв`язку з його клопотанням про зняття судимості, що підтверджувалося офіційними документами, а також на те, що національні суди не надали цим обставинам належної оцінки та аналізу. 
За таких умов, з огляду на вирішальну роль цих показань для результату провадження, заявник міг обґрунтовано очікувати конкретної й чіткої відповіді судів на аргументи щодо їхньої достовірності, проте ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд такої оцінки не надали та не врахували показання свідків сторони захисту.
Окремо ЄСПЛ відзначив відсутність належної перевірки доводів захисту щодо розрахунків вартості ймовірного «подарунка» та тверджень друзів заявника про розподіл витрат між усіма учасниками відпочинку, що у контексті стандартів статті 6 Конвенції підсилює висновок про істотну неповноту апеляційного розгляду та необґрунтованість залишення постанови суду першої інстанції без змін. 
Ще одним самостійним блоком порушень, який потребує реагування в межах апеляційного перегляду, ЄСПЛ визнав обґрунтовані сумніви щодо безсторонності судді першої інстанції. Такі сумніви випливали з установлених фактів. Зокрема, суддя, який розглядав справу заявника, одночасно був допитаний як свідок в іншому кримінальному провадженні щодо можливої передачі неправомірної вигоди. Захист обґрунтовував, що за таких обставин органи прокуратури потенційно могли впливати на суддю шляхом зміни його процесуального статусу. Попри це заяву про відвід було залишено без задоволення. 
Водночас апеляційний суд, переглядаючи відповідне рішення за апеляційною скаргою, не надав належної оцінки доводам сторони захисту та не навів мотивів їх відхилення у своєму рішенні. На думку ЄСПЛ, зазначені недоліки підірвали довіру до провадження загалом.
Крім того, оцінюючи сукупність порушень, ЄСПЛ дійшов висновку і щодо наявності ознак прихованої мети у переслідуванні заявника: поряд із задекларованою метою перевірки повідомлення про корупцію дії органів влади могли переслідувати іншу ціль - спрямовану на заявника особисто, зокрема на його дискредитацію, що ЄСПЛ обґрунтував конфліктним контекстом між інституціями, вразливістю свідка ОСОБА_6 , неузгодженістю сум подарунка, самим фактом витоку й публічною заявою Генерального прокурора, а також подальшим дорученням розслідування Національній поліції під керівництвом посадової особи, упереджене ставлення якої до заявника було загальновідомим. 
У постанові апеляційного суду відсутнє належне мотивування, здатне спростувати ці істотні для оцінки загальної справедливості провадження аспекти, що свідчить про формальний характер апеляційного перегляду та про невиконання апеляційним судом обов`язку надати мотивовану відповідь на ключові доводи сторони захисту. 
З огляду на викладене вважаємо, що рішення ЄСПЛ у справі «Ситник проти України» (заява № 16497/20) від 24 квітня 2025 року, яке набуло статусу остаточного 24 липня 2025 року, встановлює порушення пункту 1 статті 6, статті 8, а також статті 18 у поєднанні зі статтями 6 і 8 Конвенції, які мають комплексний характер і свідчать про системні недоліки провадження щодо заявника. Свавільний розподіл тягаря доведення, фактичне позбавлення заявника практичної можливості ефективно оскаржити обвинувачення, залишення без належної оцінки ключових доводів та доказів сторони захисту, а також розгляд справи суддею, який не відповідав критеріям безсторонності, ЄСПЛ визнав достатньою підставою для висновку про несправедливість судового провадження в цілому.
Крім того, аналіз змісту рішення ЄСПЛ у справі «Ситник проти України» свідчить про встановлення цим Судом нових істотних обставин, які не були об`єктом дослідження під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
З урахуванням всіх висновків ЄСПЛ, сформульованих у цьому рішенні, вважаємо, що характер встановлених ЄСПЛ нових обставин дає підстави стверджувати, що надалі правильність вирішення цієї справи потребує ретельної перевірки доказів, якими ці обставини підтверджуються, що є за межами повноважень Великої Палати, яка, діючи як суд права у межах спеціальної екстраординарної процедури, не наділена повноваженнями підміняти суд факту та здійснювати безпосереднє дослідження доказів і встановлювати обставини, що не були встановлені раніше та мають значення для правильного вирішення справи по суті. 
Водночас акцентуємо увагу на тому, що останньою інстанцією, яка забезпечує сторонам реальну можливість перевірити повноту судового розгляду, правильність встановлення фактичних обставин та належність оцінки доказів, зокрема з точки зору їх достовірності, є суд апеляційної інстанції.
При цьому відповідно до частини сьомої статті 294 КУпАП суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Такі порушення не можуть бути усунуті без скасування рішення апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого має бути забезпечено реальну змагальність сторін, належну перевірку й оцінку доказів, а також гарантії безсторонності суду.
Відповідно до статті 297-10 КУпАП за наслідками розгляду справи Велика Палата, якщо дійде висновку про повне або часткове задоволення заяви, має право: скасувати постанову (постанови) та закрити провадження у справі; скасувати постанову (постанови) та передати справу про адміністративне правопорушення на 
новий розгляд до суду, який виніс оскаржувану постанову; змінити постанову (постанови).
Отже, на підставі наведеного вважаємо, що Велика Палата мала прийняти рішення, яким заяву захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про перегляд судових рішень у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задовольнити частково. 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Натомість, всупереч наведеним мотивам, Велика Палата постановила рішення про закриття провадження у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП.
Таким чином, рішення Великої Палати про закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності не узгоджується ні з правовою природою перегляду судових рішень за виключними обставинами, ні з метою механізму виконання рішень міжнародної судової установи. Встановлені ЄСПЛ порушення свідчать не лише про дефекти правозастосування, а й про наявність істотних обставин, які не були предметом належної судової перевірки та безпосередньо впливають на висновки щодо законності й обґрунтованості постановленого рішення. За таких умов закриття провадження фактично нівелювало саму сутність перегляду справи у зв`язку з рішенням ЄСПЛ, тоді як належним процесуальним способом усунення встановлених порушень було скасування постанови апеляційного суду та призначення нового апеляційного розгляду.

Судді:  ОСОБА_1 
ОСОБА_2 
ОСОБА_3