ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
05.06.2026	Справа № 910/16183/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
до Приватного акціонерного товариства “Домобудівний комбінат № 4”
про стягнення 440 108,73 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) з позовом до Приватного акціонерного товариства “Домобудівний комбінат № 4” (далі - відповідач) про стягнення коштів у розмірі 440 108,73 грн, з яких 364 737,29 грн - основний борг, 28 598,80 грн - втрати від інфляції, 37 539,92 грн - пеня, 9 232,72 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати за договором № 1910043 від 13.11.2024 в частині оплати послуг з постачання теплової енергії.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2026 відкрито провадження у даній справі № 910/16183/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій.
14.01.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує про оплату суми основного боргу, а також просить зменшити розмір пені на 90%.
21.01.2026 від позивача надійшла заява про закриття провадження в частині стягнення основного боргу в загальному розмірі 364 737,29 грн, з яких заборгованість за теплову енергію - 346 274,66 грн та заборгованість за наповнення мережевою водою - 18 462,63 грн, в решті вимоги позову підтримуються у повному обсязі.
Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 202 ГПК України.
Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, пояснення у справі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

13.11.2024 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (позивач/енергопостачальна організація/сторона 1) та Приватним акціонерним товариством “Домобудівний комбінат № 4” (відповідач/споживач, сторона 2) укладено договір № 1910043 забезпечення постачання теплової енергії (далі - договір), відповідно до умов якого його предметом є забезпечення постачання теплової енергії мережами, зовнішньобудинковими системами, включаючи обладнання індивідуальних теплових пунктів, вузлів обліку та вузлів приєднання, що знаходяться у власності або на балансі або експлуатації або на технічному обслуговуванні чи в будь-якому користуванні сторони 2, відповідно до додатку № 5 до цього договору на потреби об`єкту за адресою: Коноплянська, 22-А опалення та вентиляції – в період опалювального сезону; гарячого водопостачання – протягом року, шляхом грошової компенсації теплових втрат; в кількості та в обсягах згідно з Додатком № 1 до цього договору.
Вказаний договір набуває чинності з дня його підписання та діє до дати передавання теплових мереж до комунальної власності м. Києва або іншій стороні. Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України умови Договору застосовуються до відносин, що виникли між сторонами до моменту укладення цього договору з 13.11.2024 (п.п. 8.1, 8.3 договору).
Відповідно до п. 8.4 договору припиненні дії договору не звільняє відповідача від обов`язку повної сплати нарахувань за договором.
Пунктом 2 Додатку 4 до Договору визначено, що сторона 2 до 15 числа наступного місяця за розрахунковим сплачує стороні 1 вартість фактичних обсягів теплової енергії у розрахунковому періоді з урахуванням сальдо розрахунків на початок періоду.
Відповідно до п. 6 стороні 2 на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) стороною 1 нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожний день прострочення до моменту повного погашення, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача коштів у розмірі 440 108,73 грн, з яких 364 737,29 грн - основний борг, 28 598,80 грн - втрати від інфляції, 37 539,92 грн - пеня, 9 232,72 грн - 3% річних.
У подальшому після звернення до суду з даним позовом (25.12.2025) та відкриття провадження у даній справі (05.01.2026) відповідачем відповідно платіжної інструкції № 6000 від 05.01.2026 сплачено позивачу 364 737,29 грн.
При цьому в заяві від 21.01.2026 позивач підтвердив факт сплати відповідачем суми заборгованості, яка була заявлена як основний борг у даній справі, у зв`язку з чим позивач просить закрити провадження у вказаній справі в частині стягнення основного боргу. Решта позовних вимог про стягнення 28 598,80 грн втрат від інфляції, 37 539,92 грн пені, 9 232,72 грн 3% річних позивач підтримує у повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Таким чином, суд вважає за доцільне закрити провадження у даній справі в частині стягнення з відповідача 364 737,29 грн основного боргу.
Відхиляючи заявлені вимоги, відповідач у відзиві на позов просить суд зменшити розмір заявленої до стягнення суми пені на 90%.
Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті позовних вимог, суд вказує на наступне.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 20 Закону України “Про теплопостачання” (далі - Закон) тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.
Нарахування за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідним органом у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до пункту 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198 (далі - Правила), споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.
Частиною шостою статті 19 Закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 28 598,80 грн втрат від інфляції та 9 232,72 грн 3% річних суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Перевіривши здійснені позивачем розрахунки сум втрат від інфляції та 3% річних і періодів їх нарахування, суд дійшов висновку, що розрахунки є арифметично вірними, а тому вимоги про стягнення 9 232,72 грн 3% річних та 28 598,80 грн втрат від інфляції є арифметично вірними та такими, що підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 37 539,92 грн пені.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вказує, що останній є арифметично вірним та виконаним у відповідності до норм законодавства та укладеного між сторонами договору.
Відповідач просить зменшити заявлений до стягнення розмір пені на 90%, в обґрунтування чого відповідач вказує на те, що:
- постійні повітряні тривоги, ракетні обстріли міста Києва та виїзд із міста Києва потенційних інвесторів призвели до різкого скорочення попиту на нерухомість. З цих причин відповідач був змушений з 16 травня 2022 року запровадити графік роботи з неповним робочим тижнем, а з 18 липня 2022 року зупинити завод з виробництва залізобетонних виробів і повторно призупинити дії трудових договорів з працівниками заводу до закінчення воєнного стану;
- до лав Збройних сил України, Національної гвардії України та Територіальної оборони було мобілізовано 52 працівники з основних виробництв ПрАТ «ДОМОБУДІВНИЙ КОМБІНАТ № 4» з досвідом роботи, які мають унікальні знання та навички і яких не вдалось замінити в повній мірі;
- за період з 24 лютого 2022 року у ПрАТ «ДОМОБУДІВНИЙ КОМБІНАТ № 4» значно збільшилась кредиторська заборгованість по енергоносіях та по розрахунках з контрагентами;
- відповідач несе значні витрати по виплаті заробітної плати (в тому числі мобілізованим працівникам) та сплаті податку з доходів фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску;
- внаслідок атак рф було частково зруйновано будинок, який відповідач будував як генпідрядник та планував отримати кошти після введення будинку в експлуатацію у листопаді 2025 року та розрахуватись з позивачем по існуючих боргах.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 зауважила, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц вона вже конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85).
Верховний Суд також неодноразово вказував, що застосування статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Переоцінка обставин, що є предметом доказування, та стали підставою для висновку щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій за рішенням суду, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі "Висновки щодо застосування норм матеріального права", зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила:
“213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права”.
Суд врахував, що відповідачем при відкритті провадження одразу сплачено позивачу суму заборгованості.
З огляду на викладене, враховуючи ступінь, характер та правові наслідки порушення зобов`язання, співмірність між ними, поведінку відповідача, під час розгляду даного спору, зважаючи на те, що порушення зобов`язання зі сторони відповідача обумовлене об`єктивними обставинами та не завдало збитків позивачу та/або іншим учасникам господарських відносин, наявні обставини, які в силу приписів частини третьої статті 551 ЦК України є достатніми підставами для зменшення розміру штрафу та пені, які заявлені позивачем до стягнення з відповідача, на 50%.
Суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні ЄСПЛ “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Стосовно розподілу судових витрат суд вказує про наступне.
Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
Відповідно до п. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Таким чином, враховуючи закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення 364 737,29 грн, позивач в разі подання клопотання про повернення судового збору має право повернути судовий збір у розмірі 3 573,63 грн як різницю між сплаченою сумою судового збору при поданні позову (6 601,63 грн) та розміром мінімального судового збору, який би підлягав сплаті за заявлені вимоги про стягнення 3% річних втрат від інфляції та пені.
Суд зазначає, що висновки стосовно застосування статті 129 ГПК України (про розподіл судового збору) у справах, за результатами розгляду яких суд зменшив розмір неустойки на підставі статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 ЦК України, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19.
Так, у вказаних постановах Верховним Судом наведено правовий висновок, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Таким чином, суд зазначає, що судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у повній сумі, оскільки позивачем було заявлено правомірні вимоги про стягнення пені та штрафу, а зменшення судом їх розміру не впливає на відшкодування відповідачем позивачу судових витрат. 
Враховуючи вищевикладене відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплати судового збору слід покласти на відповідача в розмірі 3 028,00 грн.
Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині стягнення 364 737,29 грн основного боргу.
2. В решті вимог позов задовольнити частково.
3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Домобудівний комбінат № 4” (04082, м. Київ, вул. Лугова (Оболонський р-н), буд. 13, код 05503160) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, місто Київ, ПЛОЩА ІВАНА ФРАНКА, будинок 5, код 40538421) 28 598,80 грн (двадцять вісім тисяч п`ятсот дев`яносто вісім грн 80 коп.) втрат від інфляції, 9 232,72 грн (дев`ять тисяч двісті тридцять дві грн 72 коп.) 3% річних, 18 769,96 грн (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять грн 96 коп.) пені, 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім грн 00 коп.) судового збору.
4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 05.06.2026.

Суддя О.Г. Удалова