ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/4572/25 пров. № А/857/7151/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року (суддя – Чепенюк О.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного тексту – 26 листопада 2025), 
в адміністративній справі №500/4572/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії, визнання протиправною і скасування постанови, 

встановив: 

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі – відповідач-1), в якому просив: 1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо взяття на військовий облік ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 виключити ОСОБА_1 з військового обліку; 3) визнати протиправною та скасувати постанову військово-лікарської комісії (далі – ВЛК) при ІНФОРМАЦІЯ_4 від 28.07.2025 про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби. 
Ухвалою суду першої інстанції від 29.09.2025 залучено до участі в справі другого відповідача Військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх безпідставністю. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає оскаржене рішення суду необґрунтованим, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що позивач не належить до жодної з перелічених категорій громадян, а суд не вказав у судовому рішенні, до якої саме категорії громадян, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», належить позивач, що він був зобов`язаний стати на військовий облік після свого виключення внаслідок зміни Закону. Позивач не оскаржує до суду результати медичного огляду, позивач не проходив ВЛК, оскільки відмовився від її проходження, про що свідчить відсутність його підпису на картці про проходження ВКЛ. 
За результатами апеляційного розгляду просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_6 , 22.03.2023 виключений з військового обліку на підставі підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону №2232-XII. Вказані відомості підтверджуються копією військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 .. 
Відповідно до відомостей системи АІТС «Оберіг» щодо ОСОБА_1 наявні такі відомості: звання: старший солдат; перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , звірка контактних даних 25.07.2025, звірка даних при особистій явці 28.07.2025. 
ІНФОРМАЦІЯ_5 сформовано голові ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 направлення від 26.07.2025 №4457256, за змістом якого ОСОБА_1 направлявся на ВЛК для визначення придатності до військової служби. 
Відповідно до картки обстеження та медичного огляду від 28.07.2025 №4457256 ОСОБА_1 на підставі статті 36в графи II розкладу хвороб визнано придатним до військової служби. Довідкою ВЛК №2025-0728-1628-5044-7 від 28.07.2025 підтверджено придатність позивача до військової служби. 
У відомостях військово-облікового документу та Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, сформованих через застосунок «Резерв+», щодо позивача станом на 29.07.2025 містили відомості, що позивач відноситься до категорії обліку: не військовозобов`язаний, підстава: був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (підпункт 6 пункту 6 статті 37 Закону), дата взяття на облік 14.04.1994, дата уточнення даних 25.07.2025, постанова ВЛК від 28.07.2025, придатний, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Відповідачем-1 на підставі змін, внесених до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 повторно взято на військовий облік. 
Позивач, вважаючи вказані дії відповідача-1 щодо поновлення його на військовому обліку та постанову ВЛК протиправними та такими, що порушують його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з врахуванням наступного. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. 
Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232-XII). 
Згідно з частиною першою статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Відповідно до частини п`ятої, дев`ятої статті 1 Закону №2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. 
Частинами другою, третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. 
Згідно з частиною першою статті 27 Закону №2232-XII у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який Указами Президента України неодноразово продовжувався та триває дотепер. 
В розумінні статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Згідно з пунктом 4 Указу №69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. 
За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Згідно з пунктами 9, 11 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік. 
Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (далі - Порядок №1487). 
Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 5 Порядку №1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
Військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період. 
Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
Згідно з пунктом 79 Порядку №1487 районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема: 
організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; 
здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; 
виявляють призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, проте не перебувають на військовому обліку; 
організовують оповіщення та у разі потреби можуть здійснювати безпосередньо через військових посадових осіб, військовослужбовців, державних службовців, працівників, визначених рішенням керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання тощо) шляхом вручення повісток під їх особистий підпис (додаток 11) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям; 
проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього; 
виконують архівно-довідкову роботу з питань військового обліку. 
Таким чином, обов`язки щодо ведення обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. 
Разом з тим, позивач вважає, що дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо взяття його на військовий облік є протиправними, оскільки він виключений з військового обліку з 22.03.2023 на підставі ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», про що зроблено запис у військовому квитку серії НОМЕР_1 від 15.05.1989. 
Вирішуючи питання наявності підстав для виключення позивача з військового обліку, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до пункту 6 частини шостої статті 37 Закону №2232-XII виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивача 22.03.2023 виключено з військового обліку військовозобов`язаних на підставі статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-IX (далі - Закон №3633-IX), частину шосту статті 37 вказаного Закону викладено у такій редакції: 
«Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі; 5) були кандидатами для прийняття на військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону, але не були прийняті на військову службу за контрактом; 6) звільнені з військової служби за контрактом відповідно до підпунктів "й" або "к" пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону. 
Отже, така підстава, як: «громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину» була виключена з переліку таких, згідно з якими відбувалось виключення особи з військового обліку, з 18.05.2024. 
Крім того, згідно пункту 4 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі – Порядок № 560), на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані: 
- особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади; 
- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України; 
- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ; 
- засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку і з таким погоджується колегія суддів, що з 18.05.2024 громадяни України, які раніше перебували на військовому обліку та були виключені з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пункту 6 частини шостої статті 37 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній до 18.05.2024), підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних, оскільки відпала підстава, за якою їх було виключено з військового обліку. 
Колегія суддів зазначає, що оскільки за чинними нормами статті 28 Закону №2232-XII позивач не досяг граничного віку перебування у запасі та є військовозобов`язаним, тому відповідач на законних підставах поновив його на військовому обліку військовозобов`язаних, а в подальшому було здійснено призов позивача на військову службу під час мобілізації. 
Колегія суддів зазначає, що законодавець має право змінювати критерії військового обліку, якщо це відповідає інтересам держави, і це не означає погіршення становища особи. 
У зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII звужено коло підстав для виключення осіб з військового обліку. Впроваджуючи такі зміни, законодавець мав на меті розширення мобілізаційного ресурсу задля забезпечення обороноздатності держави в умовах дії правового режиму воєнного стану внаслідок збройної агресії російської федерації, що обґрунтовано державним інтересом. 
Наведені законодавчі зміни не мають ретроактивного характеру, а є нормами прямої дії, що застосовуються до правовідносин, які виникають після набрання ними чинності. Їх метою не є погіршення становища конкретної особи, а забезпечення публічного інтересу - національної безпеки. 
З часу набрання чинності змін до Закону №2232-XII, положення закону поширюються на всіх військовозобов`язаних осіб, які не досягли граничного віку перебування в запасі, незалежно від того, чи були вони раніше зняті з військового обліку. 
Таким чином, за чинними нормами статті 37 Закону №2232-XII позивач не підлягає виключенню з військового обліку, відтак, є військовозобов`язаним та має обов`язок бути на військовому обліку у органі територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
Враховуючи зазначене, поновлення (взяття) позивача на військовому обліку відповідає чинному законодавству, а дії ІНФОРМАЦІЯ_4 є правомірними та такими, що не порушують конституційних прав позивача. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з 18.05.2024 особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, підлягають взяттю на військовий облік та можуть бути призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а відтак, правомірно відмовив у задоволенні позову. 
Щодо покликання скаржника на те, що оскаржував до суду постанову ВЛК з огляду на ту обставину, що така була винесена без встановлених законодавством підстав, а не з підстав неправильних висновків ВЛК щодо стану здоров`я, то колегія суддів зазначає таке. 
Розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, суд вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. 
Однак суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. 
Питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є повноваженнями ВЛК, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу. 
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 12.06.2020 у справі № 810/5009/18 зробив правовий висновок про те, що до повноважень суду не належить надання оцінки діагнозу на предмет того, чи підпадає він під дію статей розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби з посиланням на відповідне Положення. 
Відповідно до цієї норми у спірних питаннях та складних випадках право на винесення остаточного рішення залишається за ЦВЛК. 
Для цього військовий комісаріат направляє в регіональну штатну ВЛК, на території якої проживає заявник, його заяву, медичні документи, які є в заявника або одержані військовим комісаріатом із цивільних (військових) лікувальних закладів, військовий квиток. 
Військово-лікарська комісія Центру є позаштатною комісією, не є юридичною особою, не має свого коду ЄДРПОУ, і створена у відповідності до Наказу Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402. 
Колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений права звернутися до Центральної військово-лікарської комісії (ЦВЛК) з метою перегляду висновку ВЛК або надати лікарям ВЛК медичні документи, які підтверджують наявність у нього захворювань, що унеможливлюють проходження військової служби за станом здоров`я. 
Згідно з Положенням №402, ЦВЛК має повноваження, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати та контролювати постанови будь-якої ВЛК у межах компетенції, визначеної цим Положенням. 
Однак матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався до ЦВЛК з вимогою перегляду висновку ВЛК. 
Жодних належних доказів того, що висновок про придатність позивача до військової служби було сформовано без проведення відповідного медичного огляду та обстеження, матеріали справи не містять. 
Аргументи позивача з цього приводу ґрунтуються виключно на його суб`єктивних твердженнях. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. 
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року в адміністративній справі №500/4572/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії, визнання протиправною і скасування постанови – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська