ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/1207/26
381/836/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року  Фастівський міськрайонний суд Київської області
в складі
головуючого судді:  Осаулової Н.А.,
за участю секретаря:  Слюсар Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивач) через представника ОСОБА_3 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області за допомогою системи «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач) про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони зареєстрували шлюб 09.01.2004 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час шлюбу було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та оформлено на ім`я відповідача, зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3211200000:05:002:0476, площею 0,0597 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за відповідачем. Крім того, сторони придбали автомобіль марки VOLVO V50, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Позивач вказує, що житловий будинок, земельна ділянка та транспортний засіб були набуті сторонами під час шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та внаслідок спільної праці, спірне майно підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У зв`язку з цим, позивач вважає за необхідне здійснити поділ спірного майна шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку.
Що стосується автомобіля, позивач вважає за доцільне здійснити поділ автомобіля шляхом передачі його в особисту власність відповідачу з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості транспортного засобу.
Тому, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення вимог від 24.03.2026 року, просила суд визнати житловий будинок з господарськими спорудами, земельну ділянку, автомобіль об`єктами спільної сумісної власності. В порядку поділу спільного майна визнати за позивачем право власності по 1/2 часток на вказані об`єкти нерухомості. Стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості транспортного засобу 189 000,00 грн. та передати автомобіль у особисту власність ОСОБА_2 .
Відповідач подав заяву про визнання позову у повному обсязі, а також просив стягнути з нього судові витрати на оплату судового збору та правової допомоги.
У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, представник позивача позов підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається у судовому засіданні. 
Ухвалою суду Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2026 року накладено арешт на автомобіль марки VOLVO V50, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2026 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе винести рішення у підготовчому судовому засіданні у зв`язку з існуванням визначених ч. 3 ст. 200 ЦПК України умов та позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне.
Сторони зареєстрували шлюб 09 січня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №32 від 09 січня 2004 року.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На даний час шлюб між сторонами не розірвано.
Під час шлюбу було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Вінічук Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №499.
У відповідності до п. 4.6. вказаного договору, він укладається за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , викладено у її письмовій заяві, підпис якої засвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Вінічук Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №498.
Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 02 грудня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3211200000:05:002:0476, площею 0,0597 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення Фастівської міської ради Київської області серія та номер 15/91-LXV-VII від 18.10.2019 року.
У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки VOLVO модель V50, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. 
В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13.
Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Згідно із частиною першою зазначеної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто ; житло, набуте нею, ним за час шлюбувнаслідокйогоприватизаціївідповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами  письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів;  показаннями свідків.
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України).
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що будинок належить відповідачу особисто у відповідності до положень ст. 57 СК України.
Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, слід застосувати положення ч. 1 ст. 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
За змістом статті 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації,є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі,а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Верховного Суду від 18.10.2023 року у справі № 504/3831/19).
З огляду на наведене вище, ураховуючи, що презумпцію права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, не спростовано відповідачем, будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, є спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відтак, підлягають поділу на загальних підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. 
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. 
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. 
У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. 
Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р.
У даній справі жодна із сторін не внесла відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду. Позивач просила визнати за нею право власності на половину будинку та земельної ділянки, що узгоджується з вимогами закону, а тому, позов у цій частині слід задовольнити.
Що стосується поділу автомобіля, суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19) зазначено, що у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
Так судом встановлено, що відповідач без письмової згоди позивача відчужив автомобіль, який є спільним майном подружжя. Транспортний засіб 21 лютого 2026 року перереєстровано на нового власника. Відповідач використав кошти не в інтересах сім`ї, що фактично ним не заперечувалось. 
ОСОБА_2 визнав позовні вимоги та не заперечив ринкову вартість автомобіля у сумі 378 000,00 грн.
Відповідно, половина вартості автомобіля становить 189 00,00 грн., що підлягає стягненню на користь позивача. 
При цьому суд зауважує, оскільки станом на даний час автомобіль перереєстровано на іншого власника, зазначати у резолютивній частині рішення про передачу автомобіля у користування відповідача є недоцільним.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність визнання об`єктів нерухомості спільним майном подружжя, визнати за позивачем право власності на половину у вказаному спільному майні. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
При цьому суд зауважує, що відповідач фактично володіє спільним майном на підставі наявних у нього документів за виключенням частки, що виділена у власність позивача.
У відповідності до ч. 1 ст.142 ЦПК України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
У зв`язку з зазначеним , суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 993,60 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 3 993,60 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 21, 57, 60, 65, 69,70, 71 СК України, ст. ст. 15, 16, 370 ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-82, 137, 141, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,  -
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 3211200000:05:002:0476, площею 0,0597 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговуванняжитлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), щорозташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 3211200000:05:002:0476, площею 0,0597 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частки транспортного засобу марки VOLVO модель V50, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у сумі 189 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 993,60 грн. 
Повернути ОСОБА_1 сплачену суму коштів на оплату судового збору, внесену по квитанції № 4638-5289-2963-1257 від 16.02.2026 року, отримувач коштів ГУК у Київ.обл/Фастівська міс/22030101 , код отримувача (ЄДРПОУ) 37955989, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA878999980313191206000010854 , код класифікації доходів бюджету 22030101 в розмірі 3 993,60 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя:      Осаулова Н.А.

Повний текст рішення суду виготовлено 08.06.2026 року