Справа № 180/324/26
2/180/468/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 р. м.Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді Хомченко С.І.
за участю секретаря - Меньшикової А.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Марганець Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Івахненко Олександр Олександрович до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Івахненко О.О., звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку. В обгрунтування позову зазначив, що згідно нотаріально посвідченого Договору дарування житлового будинку від 17.03.2004 року, реєстр. №908, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_2 , що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на земелю №5900. Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані (необхідні для обслуговування цього майна) та яка належить відчужувачу майна, а тому позивач просив визнати його власником земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. 
23.02.2026 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява в якій останній не заперечував проти визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. 
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. 
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. 
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. 
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. 
Суд встановив, що згідно нотаріально посвідченого Договору дарування житлового будинку від 17 березня 2004 року, реєстр. №908, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 04.11.2025 року та витягом про рєєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстроване у Дніпропетровському обласному комунальному підприємстві «Марганецьке міжміське бюро технічної інвентарізації» від 22.06.2004 року.
Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_2 (який за нотаріально посвідченим Договором дарування від 17 березня 2004 року, реєстр. №908 подарував розташований на ній житловий будинок ОСОБА_1 ), що підтверджується державним актом на право приватної вланості на землю №5900 виданого на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради народних депутатів №455 від 03.11.1994 року. Тобто попередній власник будинку, ОСОБА_2 набув права власності на вищезазначену земельну ділянку.
Таким чином судом встановлено, що на час укладання договору дарування житлового будинку земельна ділянка за вищевказаною адресою перебувала у власності відчужувача на підставі державного акту на право приватної вланості на землю №5900 виданого на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради народних депутатів №455 від 03.11.1994 року. 
При укладанні договору дарування житлового будинку питання про відчуження позивачу земельної ділянки не вирішувалось. 
Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. 
У той же час, згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. 
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. 
Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.
Після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
Суд встановив, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, а також для його обслуговування, без укладення окремого договору відносно ділянки. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження.
Таким чином, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що позивач набув право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), суд приходить до логічного і послідовного висновку про те, що одночасно із цим до позивача також перейшло і право власності на земельну ділянку на якій цей житловий будинок розташований.
У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання його власником спірного майна.
Судові витрати віднести за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  задовольнити.

Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право особистої приватної вланості на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Марганецький міський суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С. І. Хомченко