УХВАЛА
02 липня 2026 року
м. Київ
справа № 201/8980/26
провадження № 61-224вп26 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., розглянув питання про визначення підсудності цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2026 року адвокатка Посторонка І. Г., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом 
до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Собороний районний суд міста Дніпра ухвалою від 18 червня 2026 року справу передав до Верховного Суду для визначення підсудності.
Ухвалу суд мотивував тим, що згідно з наданими позивачем документами, сторони фактично мешкають у Республіці Португалія та Республіці Ірландія, відповідно 
до сертифікатів про надання дозволу на проживання на підставі статусу тимчасового захисту та змісту позовної заяви. Враховуючи, що обидві сторони проживають за межами України, суд дійшов висновку про необхідність визначення підсудності цієї справи Верховним Судом відповідно до частини першої 
статті 29 ЦПК України.
Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ 
з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, 
які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.
Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, 
що суддя Верховного Суду визначає підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за межами України.
Доказами проживання громадянина України за її межами можуть бути: довідка 
про перебування на консульському обліку в дипломатичній установі України, документи, видані в країні перебування (посвідка на проживання, інші офіційні документи, що підтверджують законне перебування в іншій країні).
Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, 
в якому вона проживає постійно або тимчасово.
За правилами статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Як убачається з матеріалів справи, до позовної заяви представник позивачки долучила копії сертифікатів про надання дозволу на проживання, складені іноземною мовою без належного перекладу.
Належні докази, які б свідчили про те, що на час звернення із позовною заявою 
до суду обидві сторони проживають за межами України (договір оренди житлового приміщення, відомості про приватну власність, посвідка на постійне місце проживання, відмітка консульської установи про зареєстроване місце проживання тощо), надані матеріали справи не містять.
Саме по собі посилання суду на те, що обидві сторони проживають за межами України, яке не підтверджено належними доказами, не підтверджує факт проживання сторін за межами України.
Тимчасове перебування громадян України за межами України не є підставою 
для визначення підсудності судових справ за їх участю Верховним Судом.
За відсутності доказів того, що сторони проживають за межами України, підстави для визначення суддею Верховного Суду підсудності справи у порядку статті 29 ЦПК України відсутні.
Керуючись статтею 29 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У визначенні підсудності цивільної справи № 201/8980/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко