КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/1801/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10286/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Марущак Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 80 034, 44 грн та понесені судові витрати (а.с. 1-6).
Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги - визнано неподаною та повернуто з усіма додатками позивачеві. Роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (а.с. 37).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 07 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 44-47).
На обґрунтування скарги зазначив, що вказана ухвала Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року у справі № 357/1801/26 була винесена із порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню.
Так, суд першої інстанції ухвалі від 13 березня 2026 року вимагав у позивача викласти повно обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зазначити докази, що підтверджують кожну обставину, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та додати їх до позовної заяви. При цьому зміст винесених ухвал від 13 березня 2026 року та 23 березня 2026 року підтверджують, що суд не виконав вимоги ст. 2 ЦПК України, а саме не здійснив справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів позивача.
Крім того, посилання суду в своїх ухвалах на те, що позивач зобов`язаний виконати вимоги положень ст. 137 ЦПК України при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги, а саме: вказати, які фактично послуги надано відповідачу із зазначенням часу, витраченого ним як адвокатом на виконання відповідних робіт (чи надано і скільки консультацій, які процесуальні документи підготовано, чи приймав участь під час процесуальних дій по зазначеному кримінальному провадженню під час досудового розслідування та яких саме), є безпідставними, суперечать нормам чинного ЦПК України та не підлягають задоволенню, оскільки це не стосується предмету та підстав поданого позову, і свідчить про перевищення судом своїх повноважень та порушення принципів верховенство права, неупередженості, диспозитивності та змагальності сторін.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, у відповідності до ст. 183 ЦПК України, суд зобов`язаний був прийняти позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги до розгляду та відкрити провадження у справі. Натомість суд, порушуючи норми цивільно-процесуального законодавства, висуває позивачу незаконні вимоги, визнає їх невиконання як порушення та недоліки, повертає позовну заяву з додатками позивачу, чим порушує його право на справедливий та своєчасний судовий захист (а.с. 44-47).
Відзив на апеляційну скаргу не находив.
При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідача подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідне поштове повідомлення 27 квітня 2026 року (а.с. 63), яке було повернуто з відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 63-67).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
У справі GORYACHYY v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам (див., наприклад, «Стрижак проти України», №72269/01, § 39, 8 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia, №23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 04 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.
ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (див., наприклад, згадане вище рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), №39197/98, вересня 2001 року).
Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], №64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], №73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом.

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз частиною тринадцятою ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи викладене.

Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені у статтях 175, 177 ЦПК України.
Відповідно до частини першої ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до частини другої ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 29-30).
Підставами для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху вказано, що у позові позивачем лише зазначено, що він надав відповідачу усі необхідні послуги у межах кримінального провадження відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги № 21/04 від 22 квітня 2024 року та додаткової угоди № 1. У порушення пункту 5 частини третьої ст. 175 ЦПК України позивачем у позовній заяві не викладені повно обставини, якими він обґрунтовує вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за надання правової допомоги, а саме, в позові не зазначено, які саме фактично послуги надано відповідачу із зазначенням часу, витраченого ним як адвокатом на виконання відповідних робіт (чи надано і скільки консультацій, які процесуальні документи підготовано, чи приймав участь під час процесуальних дій по зазначеному кримінальному провадженню під час досудового розслідування та яких саме), та у позові не зазначено докази на підтвердження вказаних обставин і всупереч вимогами частини п`ятої ст. 175 ЦПК України не додано вказані докази до позову.
Строк виконання ухвали Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року суд встановив протягом п`яти днів з дня отримання ухвали (а.с. 29-30).
З довідки про доставку електронного документу вбачається, що ухвала про усунення недоліків від 13 березня 2026 року була доставлена в електронний кабінет позивача ОСОБА_1 та його представника позивача Сологуб А.А. - 14 березня 2026 року 06:45:02 (а.с. 32, 33).
19 березня 2026 року представник позивача Сологуб А.А. через підсистему «Електронний суд» подала заяву про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 13 березня 2026 року з поясненнями щодо вказаних недоліків, в якій зазначила, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкритті провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів, оскільки суд фактично з`ясовує обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та надав оцінку доказам під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, що є передчасним, оскільки суд на цьому етапі не наділений відповідними повноваженнями, та відповідно не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху. Окрім цього, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), тому посилання суду на те, що позивач зобов`язаний виконати вимоги положень ст. 137 ЦПК України при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги, є безпідставними, суперечать нормам чинного ЦПК України та не підлягають задоволенню, оскільки це не стосується предмету та підстав поданого позову (а.с. 34-36).
Ухвалою Ставищенського районного суду Київської областівід 23 березня 2026 року позов Сологуба А.А. до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги - визнано неподаною і повернуто позивачеві з усіма додатками, у зв`язку із невиконанням ухвали суду від 13 березня 2026 року (а.с. 37).
Повертаючи вказану позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що 19 березня 2026 року представник позивача Сологуб А.А. подала заяву про усунення недоліків, якою фактично не виправлено вказані в ухвалі суду від 13 березня 2026 року недоліки. Зокрема, у порушення пункту 5 частини третьої ст. 175 ЦПК України позивачем в позовній заяві не викладені повно обставини, якими він обґрунтовує вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за надання правової допомоги, а саме, в позові не зазначено, які саме фактично послуги надано відповідачу із зазначенням часу, витраченого ним як адвокатом на виконання відповідних робіт (чи надано і скільки консультацій, які процесуальні документи підготовано, чи приймав участь під час процесуальних дій по зазначеному кримінальному провадженню під час досудового розслідування та яких саме), та в позові не зазначено докази на підтвердження вказаних обставин і всупереч вимогами частини п`ятої ст. 175 ЦПК України не додано вказані докази до позову.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року в справі «VOLOVIK v. UKRAINE», № 15123/03, параграфи 53, 55).
У статті 185 ЦПК України вказано, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху також у разі, якщо позовну заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Згідно з частиною третьою ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що 14 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 та його представник Сологуб А.А. в своїх електронних кабінетах отримали ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року (а.с. 32, 33) та у межах строку, встановленого судом для усунення недоліків, 19 березня 2026 року було подано заяву про усунення недоліків (а.с. 34-36).
Положення пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачає, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Суд першої інстанції оцінив позовні вимоги, викладені у позовній заяві, без урахування положень статті 13 ЦПК України, якими визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження вимог, неточність формулювань вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав заяви за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для залишення заяви без задоволення по суті, а не для визнання заяви неподаною та її повернення.
Крім того, аналіз наданих сторонами доказів здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі або залишення позову без руху.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного суду від 10 квітня 2024 року у справі № 755/9389/22. 
Оскільки зазначення доказів, що підтверджують наведені позивачем обставини, як і розрахунок ціни позову заявник здійснює на власний розсуд, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам 175, 177 ЦПК України.
Так, за наявності поважних причин подання доказів можливе і на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 201/1333/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 379/460/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 752/16470/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 705/1252/19 та від 10 липня 2024 року у справі № 459/1507/23.
Верховний Суд зазначає, що ЄСПЛ притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), № 26746/05, параграф 110, від 20 лютого 2014 року).
Окрім цього, суд першої інстанції послався у своїй ухвалі від 13 березня 2026 року про залишення позовної заяви без руху та в ухвалі від 23 березня 2026 року про повернення позовної заяви позивачеві на порушення вимог частини п`ятої статті 175 ЦПК України. 
Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
Отже, посилання є безпідставним, оскільки адвокат Сологуб А.А. подала позовну заяву до суду від імені та в інтересах та ОСОБА_1 , надавши суду належні докази наявності у неї права представництва від його імені, а наведена норма - частина п`ята статті 175 ЦПК України - не передбачає подання доказів до позову.
Районний суд наведеного не врахував та безпідставно залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху з наведених в ухвалі від 13 березня 2026 року підстав.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачу на підставі частини третьої ст. 185 ЦПК України, а порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, котру відповідно до пункту 4 частини першої ст. 379 ЦПК України слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року - скасувати.
Справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов