П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/13517/25	

Перша інстанція: суддя Василяка Д.К.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И Л А :

30 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку вирахувати шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів за період з 20.11.2024 по 06.03.2025 (107 календарних днів).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_2 . Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.10.2024 № 1097 звільнений з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.11.2024 № 317, виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. В зв`язку з організаційними заходами в Збройних Силах України рішенням командувача Сухопутних військ Збройних Силах України від 19.12.2019 № 39140 військова частина НОМЕР_2 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та встановленим порядком зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 з 01.01.2020. Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні з військової служби проведений відповідачем лише 06.03.2025, тобто поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП України. Викладене, на переконання позивача, є підставою для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на спірні правовідносини не розповсюджуються ст.117 КЗпП України. Крім того, відповідач наголошував про тому, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 20.11.2024 року (перший день після звільнення позивача зі служби) по 05.03.2025 року включно (останній день затримки перед днем остаточного розрахунку). 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку з 20.11.2024 року (перший день після звільнення позивача зі служби) по 05.03.2025 року, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 у розмірі 186 699,45 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, при прийнятті позовної заяви до свого провадження, після повторного розподілу справи, не надав належної оцінки строку звернення до суду з цим позовом. Апелянт звернув увагу, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.10.2024 № 1097 позивач звільнений з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.11.2024 № 317 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 19 листопада 2024 року.
20 лютого 2025 року позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 , у якій перебував до звільнення на фінансовому та речовому забезпеченні, із заявою про виплату компенсації за належне, але не отримане речове майно, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів. 
06 березня 2025 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти у сумі 126 851,71 грн з призначенням платежу – компенсація за неотримане речове майно від Військової частини НОМЕР_1 .
Листом від 01 квітня 2025 року відповідач повідомив позивача, що 06.03.2025 року позивачу виплачена компенсація за належне, але не отримане речове майно під час проходження служби. Підстави для здійснення інших виплат – відсутні.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, позивач має право на виплату середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні. При цьому суд виходив із дотримання позивачем строків звернення до суду.
Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.
Статтею 47 КЗпП України установлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Відповідно до положень статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
За змістом положень статті 122 КАС України цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 240/532/20, установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Отже, виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Така правова позиція була підтримана Верховним Судом у постановах від 21 листопада 2024 року у справі № 620/9315/23, від 28 березня 2025 року у справі № 360/572/21.
Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 сформувала висновки, де зазначила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа може звернутися в місячний строк з моменту повного фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 620/10222/24 від 17 квітня 2026 року.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно, яка відповідно до витягу з наказу ВЧ НОМЕР_2 від 05.11.2024 року, повинна була виплачена позивачу під час звільнення зі служби у розмірі 128 783 грн 46 копійок.
Разом із тим, зазначені кошти надійшли на картковий рахунок позивача 06 березня 2025 року.
Отже, остаточний розрахунок при звільненні відповідач здійснив 06 березня 2025 року, а з позовом до суду позивач звернувся 30 квітня 2025 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду з цим позовом.
З викладеного вбачається, що позивач дізнався про порушення своїх прав чи інтересів з моменту остаточного розрахунку 06 березня 2025 року.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 123 КАС України.
Частинами першою та другою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 року суддя Левчук О.А. залишила позовну заяву ОСОБА_1 без руху у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. 
Розпорядженням в.о. керівника апарату Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 р. №463 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням головуючого судді Левчук О.А. заяви про відставку. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року суддя Василяка Д.К. прийняв до провадження справу, розпочав спочатку розгляд адміністративної справи зі стадії відкриття провадження у справі. При цьому, в ухвалі про відкриття провадження суддя Василяка Д.К. не дослідив питання пропуску строку звернення позивачем з позовом про стягнення середнього заробітку та фактично не ухвалив рішення щодо його поновлення. 
Крім того, суд першої інстанції не надав жодної оцінки заяві позивача від 13 липня 2025 року про поновлення строку звернення до суду, ані в ухвалі про прийняття до провадження, ані в рішенні.
Судова колегія дослідила заяву позивача про поновлення строку звернення. Так, обґрунтовуючи поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказав, що лише з листа від 01 квітня 2025 року він дізнався про те, що йому не буде виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а тому саме з цієї дати повинен обчислюватись місячний строк звернення до суду з цим позовом.
Колегія суддів вважає наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строк звернення до суду не поважними та такими, що не відповідають обставинам справи.
Як зазначено вище, в наказі про виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 від 05.11.2024 року була визначена конкретна сума компенсації за неотримане речове майно, яка підлягала виплаті позивачу – 128 783,46 грн (а.с.11).
Із заявою про її виплату та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивач звернувся до відповідача 20.02.2025 року (а.с.45).
Отже, отримавши 06 березня 2025 року на свій картковий рахунок виплату 126 851,71 грн з призначенням платежу компенсація за неотримане речове майно від ВЧ НОМЕР_1 , позивач достеменно був обізнаний про те, щодо зазначеної суми не включений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.18).
Отже, саме з цією датою необхідно пов`язувати місячний строк звернення до суду з цим позовом, який у ОСОБА_1 сплинув 07 квітня 2025 року (включно).
З викладеного вбачається, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належної оцінки, ані заяві про поновлення строку, ані доводам відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, не надав оцінку доводам відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом та передчасних висновків про наявність підстав для задоволення позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню із залишенням позовної заяви без розгляду.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 05 травня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України
Керуючись ст.ст.123, 308, 311, 315, 319, 321, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року – скасувати та ухвалити постанову про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька
Суддя: О.В.Джабурія
Суддя: К.В.Кравченко