справа № 756/18129/25 головуючий у суді І інстанції Діденко Є.В.
провадження № 22-ц/824/9452/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
03 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Державна прикордонна служба України, про обмеження виїзду дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили суд обмежити виїзд їх дитини ОСОБА_3 за кордон України до досягнення 18-річного віку, а тільки за письмової згоди обох батьків або тільки із супроводу одного із них.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дочка позивачів багато разів втікала з дому, була поставлена в ювенальній превенції на облік як «Дитина-втікач». Також, дитина перебуває на обліку в Службі у справах дітей, з нею працюють психологи. Батьки дбають про дитину, про її виховання і матеріальне забезпечення. Однак, вона продовжує зникати, зокрема 03 вересня 2025 року вона без дозволу батьків поїхала в м. Краматорськ, звідки була повернута поліцейськими. Враховуючи безвідповідальну поведінку дитини, вважають, що необхідно обмежити її в праві виїзду за межі України. 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Згідно з довідкою Оболонського УП ГУНП в м. Києві від 09 вересня 2025 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 поставлена на профілактичний облік 19 серпня 2025 у секторі ювенальної превенції, у категорії «дитина утікач».
Відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2025 року № 190, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 поставлена на облік як така, що опинилась у складних життєвих обставинах, у зв`язку із систематичним самовільним залишенням постійного місця проживання.
Згідно з Епікризом з медичної карти стаціонарного хворого, з 11 жовтня 2025 року до 15 жовтня 2025 року ОСОБА_4 проходила лікування.
У наданих суду скріншотах листування у месенджері, зафіксовано спілкування між дитиною і батьками з приводу самовільного залишення місця проживання та поїздки до м. Краматорськ.
Відповідно до наданої квитанції, ОСОБА_1 сплачувалось за навчання дитини у автошколі.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавство України дозволяє виїзд осіб, які досягли 16-річного віку за межі України без згоди і супроводу батьків чи інших законних представників. При цьому, закон не передбачає можливості обмеження у цьому праві дітей, які досягли 16-річного віку, в контексті надання обов`язкової згоди батьками на підставі судового рішення. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень (частина друга статті 154 СК України).
Відповідно до ст. 29 Цивільного Кодексу України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи виповнилось 17 років.
Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України без супроводу та згоди від дорослих за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що чинне законодавство України не передбачає можливості обмеження у цьому праві дітей, які досягли 16-річного віку, в контексті надання обов`язкової згоди батьками на підставі судового рішення.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.