ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року
м. Київ

справа № 334/620/23
провадження № 51-3302 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі 
відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вироки Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року та Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2025 року стосовно
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця  
АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ленінський районний суд м. Запоріжжя вироком від 10 жовтня 2023 року засудив ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Запорізький апеляційний суд 19 травня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасував, ухвалив новий вирок, яким засудив ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком апеляційного суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
05 грудня 2022 року приблизно о 15:00 ОСОБА_6 , перебуваючи біля ЗГТ «Школа» на вул. Професора Толока у м. Запоріжжі, умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, з лівої кишені куртки ОСОБА_8 таємно викрав мобільний телефон «Хіаоmі Redmi 8 4/64 GB», спричинивши потерпілому матеріальної шкоди на суму 3 566,67 грн.
Крім того, 24 січня 2023 року в період часу з 09:00 до 18:30 ОСОБА_6 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, проник до квартири № 69 вказаного будинку, звідки таємно, повторно викрав ноутбук «HP Pavilion Laptop 15-eg0057ua» та мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4Х 2/16 GB», чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 25 052,49 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_6 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Засуджений подав додаткові письмові пояснення, в яких також висловив прохання про скасування судових рішень та призначення нового судового розгляду.
Захисник та засуджений свої вимоги мотивують тим, що:
- суд першої інстанції не з`ясував позиції потерпілих щодо можливості розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);
- суд апеляційної інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не врахував обставин, що його пом`якшують, даних про його особу, які свідчать про те, що він став на шлях виправлення (має незадовільний стан здоров`я, створив сім`ю, працевлаштувався).
Від прокурора Запорізької обласної прокуратури надійшли заперечення, в яких він, із наведенням відповідних мотивів, просить залишити без задоволення касаційну скаргу захисника, а оскаржувані судові рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив залишити без зміни судові рішення стосовно ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Доводи про порушення судом першої інстанції приписів ст. 349 КПК
У касаційній скарзі захисник стверджує про допущення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК через нез`ясування позиції потерпілих щодо можливості розгляду кримінального провадження в спрощеному порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Зі змісту журналу та технічного запису судового засідання від 09 жовтня 2023 року встановлено, що під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, погодився із кваліфікацією дій, підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, надав згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. Суд першої інстанції переконався у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції, належно роз`яснив йому та іншим учасникам судового розгляду, в тому числі захиснику ОСОБА_10 , який на той час здійснював захист обвинуваченого, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після чого суд поставив на обговорення питання щодо необхідності виклику потерпілих для допиту, сторони кримінального провадження - прокурор ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_6 висловились про відсутність необхідності виклику та допиту потерпілих у зв`язку з повним визнанням обвинуваченим фактичних обставин справи. Зауважень про недотримання судом скороченого порядку розгляду кримінального провадження або відсутність обов`язкових передумов можливості його здійснення сторони не робили, відповідних клопотань із цього приводу не заявляли. 
Наведені вище обставини в своїй сукупності, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції загалом дотримався порядку проведення судового розгляду, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК, а відтак твердження захисника та засудженого про протилежне є неспроможними.
Крім того, жодних скарг чи заяв від потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про проведення розгляду справи без їхньої участі та про порушення їхніх прав матеріали провадження не містять, до суду касаційної інстанції потерпілі з цього приводу також не звертались.
Доводи про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі
У касаційній скарзі сторона захисту покликається на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення через суворість та необґрунтоване незастосування ст. 75 КК. 
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
За наслідком апеляційного розгляду 19 травня 2025 року Запорізький апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині застосування до обвинуваченого ст. 75 КК та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
При цьому суд апеляційної інстанції врахував те, що ОСОБА_6 :
- раніше 15 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, проти власності, має незняті та непогашені судимості;
- вчинив нові злочини через короткий проміжок часу після звільнення з місця позбавлення волі;
- не має міцних соціальних зв`язків;
- визнав вину та щиро розкаявся.
Водночас апеляційний суд підтримав позицію прокурора про безпідставне неврахування судом першої інстанції в якості обставин, які обтяжують покарання, - рецидиву злочинів, вчинення злочину стосовно особи похилого віку, та зауважив на тому, що ці обставини підтверджені матеріалами справи та були інкриміновані обвинуваченому.
Також суд апеляційної інстанції зважив на надані захисником відомості про працевлаштування ОСОБА_6 на час апеляційного провадження, проте визнав їх такими, що не свідчать про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції не залишив без уваги й доводи захисника про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 та обґрунтовано вказав на те, що необхідне медичне лікування він може отримувати в місцях відбування покарання, які мають відповідні медичні частини.
Тож, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК.
З наведеного вбачається, що суд апеляційної інстанції дотримався принципів індивідуалізації та справедливості визначеного ОСОБА_6 заходу примусу. Вирок суду апеляційної інстанції в цілому відповідає приписам статей 370, 420 КПК.
Враховуючи викладене, колегія суддів уважає призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК, за встановлених судами обставин, пропорційним вчиненому, справедливим, необхідним і достатнім як для виправлення засудженого, так і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
При цьому Суд зважає на обставини, які виклав засуджений у додаткових поясненнях, про допущені, на його думку, судами порушення та не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході перевірки матеріалів справи та не ґрунтуються на вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.
Так само захисник у касаційній скарзі не обґрунтував того, як ці обставини (наявність хвороби у засудженого та працевлаштування останнього) свідчать про явну несправедливість призначеного ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції покарання з огляду на положення ст. 414 КПК.
Законодавцем передбачено, що за наявності підстав, визначених у ст. 75 КК, під час вирішення питання щодо звільнення від відбування покарання, суд ураховує тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
З огляду на зазначені вище дані про особу ОСОБА_6 , який, будучи неодноразово засудженим, не зробив належних висновків, не став на шлях виправлення, та, беручи до уваги, що вчинений ним злочин є тяжким, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано положення ст. 75 КК. 
Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги в цій частині в цілому не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим, відсутні підстави для висновку про те, що судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи засудженого про істотне порушення вимог КПК у зв`язку із проголошенням вироку в апеляційному суді без його участі Суд уважає неспроможними, оскільки з відеозапису судового засідання від 19 травня 2025 року вбачається, що після видалення колегії суддів апеляційного суду до нарадчої кімнати для прийняття рішення обвинувачений ОСОБА_6 , який був присутнім під час апеляційного розгляду в режимі відеоконференції зі Святошинським районним судом м. Києва, сам залишив залу судового засідання у і не повернувся на оголошення вироку. Враховуючи, що обвинувачений на той час не був під вартою, тобто був вільний у виборі своїх дій, підстави вважати про допущення судом апеляційної інстанції порушення вимог ст. 412 КПК у цьому випадку відсутні. 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вироки Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року та Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3