Справа № 133/87/26 
Провадження № 33/801/427/2026
Категорія: 149 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач: Панасюк О. С.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді Панасюка О. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисни ка ОСОБА_1 – адвоката Зільберта О. Є. на постанову судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

встановив:

Постановою судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн 00 к. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без вилучення транспортного засобу за те, що 07 січня 2026 року о 20 год 28 хв. на АД М-21 242 км у с. Махнівка Хмільницького району Вінницької області він керував транспортним засобом «Ford Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортним засобом, чим повторно протягом року вчинив правопорушення, передбачене частиною другою статті 126 КУпАП.
Захисник ОСОБА_1 – адвокат Зільберт О. Є. подав апеляційну скаргу на цю постанову, у якій, посилаючись на неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, які суддя вважав встановленими, просив скасувати постанову судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що поліцейські здійснили зупинку транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 безпідставно. Як видно з відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, причиною зупинки було вказано перевірку автомобіля на іноземній реєстрації згідно з пунктом 10 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію». Разом з тим ОСОБА_1 є військовослужбовцем, перебував у військовій формі та перевозив військове обладнання, а в період воєнного стану військові законно використовують такі авто, ввезені як гуманітарна допомога. Крім того відповідно до статті 235-1 КУпАП справи щодо правопорушень, вчинених водіями військових транспортних засобів, зокрема за статтею 126 КУпАП, має розглядати Військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку. Отже працівники поліції перевищили свої повноваження, а складений ними протокол є недійсним.
ОСОБА_1 та його захисник – адвокат Зільберт О. Є. в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.
27 квітня 2026 року ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням його захисника у відрядженні, однак доказів на підтвердження зазначених обставин не надав.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
Відповідно до частини сьомої статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про дорожній рух» кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.
Пунктом 2.1а Правил дорожнього руху установлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Адміністративна відповідальність за частиною п`ятою статті 126 КУпАП настає за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою – четвертою цієї статті, зокрема за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, або керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, або керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. 
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 126 КУпАП, є обґрунтованим, вмотивованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд надав правильну оцінку.
Такими доказами є відомості, зафіксовані у:
- протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 561447 від 07 січня 2026 року, згідно з яким 07 січня 2026 року о 20 год 28 хв. на АД М-21 242 км у с. Махнівка Хмільницького району Вінницької області  ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Ford Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортним засобом, чим повторно протягом року вчинив правопорушення, передбачене частиною другою статті 126 КУпАП.
- довідці про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 126 КУпАП (постанова серія ЕНА № 6340156 від 14 грудня 2025 року);
- постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6340156 від 14 грудня 2025 року, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн 00 к;
- матеріалах адмінпрактики щодо постанови серії ЕНА № 6340156 від 14 грудня 2025 року за частиною другою статті 126 КУпАП;
- поясненнях ОСОБА_1  від 07 січня 2026 року;
- відеозаписах, долучених до матеріалів справи.
Отже наявні у матеріалах справи докази є належними та допустимими в розумінні статті 251 КУпАП, тому що містять відомості про подію правопорушення (час, місце, суть) і факт притягнення особи до відповідальності, що підтверджує склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 126 КУпАП.
Суд першої інстанції відповідно до статей 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Викладені у постанові судді висновки відповідають фактичним обставинам справи.
Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність зупинки транспортного засобу «Ford Transit» під керуванням ОСОБА_1 згідно з пунктом 10 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» не спростовує винуватість останнього у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 126 КУпАП, тому що питання правомірності зупинки транспортного засобу не звільняє водія від обов`язку виконувати вимоги пункту 2.1а ПДР України та не є обставиною, що виключає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має на це права.
Крім того відповідно до пункту 10 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право зупиняти транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.
Оскільки автомобіль «Ford Transit» мав іноземну реєстрацію у поліцейського були законні підстави для зупинки транспортного засобу з метою перевірки дотримання вимог митного законодавства. При цьому під час руху автомобіля поліцейський не мав технічної можливості заздалегідь встановити особу водія, його професійну належність до Збройних Сил України чи наявність спеціального статусу.
Невизнання  ОСОБА_1  своєї вини апеляційний суд розцінює як форму правомірного захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідно до статті 235-1 КУпАП справи щодо правопорушень, вчинених водіями військових транспортних засобів, зокрема за статтею 126 КУпАП, має розглядати Військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
За змістом статті 235-1 КУпАП Військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядає справи про вчинені водіями військових транспортних засобів – військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені частинами першою, четвертою і п`ятою статті 121, статтею 121-1, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1 – 126, статтею 132-1 цього Кодексу. 
Із системного аналізу наведеного законодавства слідує, що для застосування положень статті 235-1 КУпАП необхідна сукупність двох умов: 1) суб`єкт правопорушення повинен виконувати обов`язки військової служби; 2) правопорушення має бути вчинене під час керування саме військовим транспортним засобом.
Частиною четвертою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 травня 1992 року № 2232-XII установлено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказомвідповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку. 
Проте у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 у момент зупинки працівниками поліції 07 січня 2026 року о 20 год 28 хв. виконував обов`язки військової служби. Крім того транспортний засіб «Ford Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , не є військовим транспортним засобом у розумінні чинного законодавства, тому що не перебуває на відомчому обліку в Міністерстві оборони України та має цивільну реєстрацію. Той факт, що автомобіль міг використовуватися для перевезення військового обладнання або був ввезений як гуманітарна допомога, не змінює його юридичного статусу на «військовий транспортний засіб» без відповідної реєстрації.
Отже працівники поліції діяли в межах своїх повноважень, передбачених статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію», а суд першої інстанції відповідно до вимог статті 221 КУпАП законно та обґрунтовано розглянув справу по суті, тому що правопорушення за частиною п`ятою статті 126 КУпАП підвідомче саме районним судам.
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Стягнення на ОСОБА_1  накладене в межах строків, встановлених статтею 38 КУпАП, і відповідає вимогам статті 33 КУпАП.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись статтею 294 КУпАП апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 – адвоката Зільберта О. Є. залишити без задоволення, а постанову судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя:         О. С. Панасюк