ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 року	справа № 380/7184/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,-
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просить:
-визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в звільненні від військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути рапорт ОСОБА_1 та видати наказ про його звільнення з військової служби в запас на підставі п.3 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Позивач зазначає, що 14.11.2025 звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення (рідна сестра). 11.12.2025 на даний рапорт позивач отримав відповідь відповідача №50/02/12-7047-2025, якою йому від відмовлено у звільненні з військової служби, у зв`язку з відсутністю у статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” такої підстави для звільнення, як догляд за тіткою. Позивач зазначає, що ним відповідачу надано всі передбачені чинним законодавством документи, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби, проте відповідач безпідставно відмовив у задоволенні його рапорту чим порушив його права. З урахуванням викладеного у позовній заяві, позивач просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 21.04.2026 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали. 
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він посилається на те, що 14.11.2025 на адресу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшов рапорт позивача про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за рідною сестрою, яка є особою з інвалідністю I групи. За результатами розгляду рапорту листом від 11.12.2025 позивачу було відмовлено у звільненні. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що подані ним документи підтверджують наявність у його сестри, яка є особою з інвалідністю І групи потреби постійного догляду, однак не підтверджують, що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновками медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Відповідач наголошує, що відповідно до наданих Позивачем документів, у сестри Позивача наявні інші члени сім`ї першого ступеня споріднення, окрім Позивача, а саме матір ОСОБА_2 , 1959 р.н., яка сама не потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. За таких обставин, вважає, що позивачем не було підтверджено належними документами відсутність інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, здатних здійснювати постійних догляд на момент прийняття рішення. У зв`язку з цим, відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що посилання відповідача на наявність у хворої сестри (особи з інвалідністю I групи) матері - ОСОБА_2 (1959 року народження) як на підставу для відмови у звільненні є безпідставними, оскільки мати є особою похилого віку і за своїм фактичним станом здоров`я та віком об`єктивно не здатна надавати постійний сторонній догляд особі з абсолютною обмеженістю життєдіяльності. Сам факт родинного зв`язку не означає автоматичної фізичної спроможності літньої людини здійснювати важкий щоденний догляд. Рапорт про звільнення за сімейними обставинами (вх. № 1898) було подано ще влітку 2025 року. Офіційну відповідь із відмовою (вих. № 50/02/12-7047-2025) Відповідач надав лише 11.12.2025. Вирішення питання штучно затягувалося, а загальний процес триває вже більше 6 місяців. Позивач наголошує, що під час подання позову долучив повний, вичерпний та належний пакет доказів, які підтверджують склад сім`ї, родинні зв`язки, факт інвалідності I групи рідної сестри та її потребу в постійному сторонньому догляді. Твердження Відповідача про нібито неможливість втручання суду в його “дискреційні повноваження” є помилковими. У разі наявності чітких передбачених законом підстав та надання військовослужбовцем відповідних документів у командира виникає імперативний обов`язок прийняти рішення про звільнення, а не право діяти на власний розсуд. Просить позов задовольнити.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що не заперечується сторонами спору.
14.11.2025 ОСОБА_1 на ім`я т.в.о. командира стрілецької роти (з ООО №523) 4 стрілецького батальйону (з ООВДО) подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з необхідністю здійснення постійний догляд за рідною сестрою ( ОСОБА_3 ), яка є особою з інвалідністю І групи.
До рапорту позивачем додано такі документи: копія паспорта ОСОБА_1 ; копія РНОКПП ОСОБА_1 ; копія військового квитка ОСОБА_1 ; копія паспорта ОСОБА_2 ; копія РНОКПП ОСОБА_2 ; копія пенсійного ОСОБА_4 ; копія заяви від 08.08.2025; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 № НОМЕР_2 ; копія паспорта ОСОБА_3 ; копія пенсійного посвідчення ОСОБА_3 ; копія довідки МСЕК щодо ОСОБА_3 ; копія РНОКПП ОСОБА_3 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ; копія свідоцтв про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ; копія довідки про місце проживання ОСОБА_3 ; копія витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_2 ; копія довідки про місце проживання ОСОБА_1 ; копія довідки ВЧ НОМЕР_1 про проходження ОСОБА_1 військової служби; копія консультаційного висновку спеціаліста щодо ОСОБА_3 ; копія витягу з територіальної громади щодо ОСОБА_1 .
За результатами розгляду рапорту Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України відмовила позивачу у звільненні з військової служби у запас на підставі підп.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Відмова обґрунтована тим, що подані документи підтверджують наявність у ОСОБА_1 сестри, яка є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного догляду, однак не підтверджують, що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відповідно до наданих Вами документів, вбачається, що у вашої сестри наявні інші члени першого ступеня споріднення, крім Вас, а саме матір ОСОБА_2 , 1959 р.н., яка сама не потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби на підставі підп.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Частинами 1 та 5 ст.1 цього Закону визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
За змістом ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом (ч.2 ст.2).
Згідно з ч.ч.3 і 4 ст.2 Закону №2232-ХІІ, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №2232-ХІІ, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України “Про оборону України”, “Про Збройні Сили України”, “Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію”, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб. Строк дії Указу та, відповідно, воєнного стану в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України. На момент розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Указом Президента України “Про загальну мобілізацію” №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Спірним у даній справі питанням є наявність у позивача передбачених Законом №2232-XII підстав для його звільнення з військової служби та й, відповідно, у відповідача підстав для фактичної відмови щодо такого звільнення. Надаючи відповідь на питання, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
З огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ.
Пунктом 1 визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а п.2 - під час воєнного стану.
Відповідно до підпункту “г” п.2 ч.4 цієї статті, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які дають підстави для звільнення з військової служби, відповідно до пункту 3 якої встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, зокрема:
необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (абзац 12).
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Суть спірних правовідносин полягає у тому, що позивач, будучи військовослужбовцем, призваним по мобілізації в особливий період, звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, а саме, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю рідною сестрою – ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю I групи. Проте вказаний рапорт відповідач не задовольнив і позивача не звільнив, оскільки подані документи не підтверджують, що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Відповідно до наданих документів, вбачається, що у сестри наявні інші члени першого ступеня споріднення, крім ОСОБА_1 , а саме матір ОСОБА_2 , 1959 р.н., яка сама не потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за сестрою, позивач вказує на те, що ОСОБА_3 є рідною сестрою позивача та особою з інвалідністю І групи, яка за медичним висновком потребує постійного стороннього догляду. Батько позивач помер. Мати позивача пенсійного віку та надала нотаріально завірену відмову від виконання обов`язків по догляду за дочкою , оскільки через загальний стан здоров`я не має можливості забезпечувати належний догляд у повному обсязі.
Суд зазначає, що чинне законодавство пов`язує можливість звільнення військовослужбовця для догляду за сестрою не з фактом досягнення батьками пенсійного чи похилого віку, а виключно з наявністю висновку медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що особа потребує постійного стороннього догляду.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23.
З матеріалів справи видно, що позивачем ані до рапорту, ані до матеріалів справи такого висновку ЛКК або МСЕК щодо ОСОБА_2 надано не було, а інші документи (нотаріальна заява тощо) не можуть бути взяті до уваги, в силу прямої вказівки в Законі №2232-ХІІ на те, якими саме документами має бути підтверджена потреба у сторонньому догляді.
Таким чином, суд вважає, що надані позивачем документи не є допустимими та належними для цілей підтвердження факту необхідності здійснення постійного догляду як підстави для звільнення.
Будь-яких інших документів, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду позивач не надав.
З огляду на наведене, суд погоджується з позицією відповідача, що для наявності підстав до звільнення з військової служби позивачу необхідно було надати разом із рапортом документ, який підтверджує наявність у їхньої матері ОСОБА_2 , яка є одночасно членом сім`ї першого ступеня споріднення для нього та його сестри ( ОСОБА_3 ) потреби у постійному догляді, а саме - висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
За таких обставин, суд приходить до переконання, що у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби.
Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що відповідач правомірно відмовив позивачу у звільненні з військової служби, оскільки останній не підтвердив наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: інші члени сім`ї першого ступеню споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Доводи позивача щодо протиправної відмови відповідачем у звільненні з військової служби у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правомірність непогодження відповідачем звільнення його з військової служби.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Гулкевич Ірена Зіновіївна