ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року   Справа № 902/1325/24(902/1398/25) 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Павлюк І.Ю. 

за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Дуби" на рішення Господарського суду Вінницької області від 30.01.2026 (повний текст - 10.02.2026) у справі №902/1325/24(902/1398/25) (суддя Лабунська Т.І.)
за позовом ОСОБА_1 
до Фермерського господарства "Дуби"
про зобов`язання передати зерно кукурудзи, вагою 100 тон
(у межах справи № 902/1325/24 про банкрутство ФГ "Дуби")

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 30.01.2026 у справі №902/1325/24(902/1398/25) позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ФГ "Дуби" передати позивачу зерно кукурудзи, вагою 100 (сто) тонн. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 4500,00 грн. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Фермерське господарство "Дуби" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
Скаржник вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Апелянт зазначає, що між сторонами фактично склався договір поставки у спрощеній формі на підставі рахунку-фактури від 19.06.2024 та оплати 300000 грн, яка є лише передоплатою, а не повною ціною товару.
При цьому істотна умова щодо строку поставки сторонами не погоджувалась, тому зобов`язання є безстроковим.
Відтак, на думку апелянта, відсутні підстави вважати, що відповідач прострочив виконання зобов`язання.
Скаржник також стверджує, що суд безпідставно застосував положення ст.ст.530, 693 Цивільного кодексу України, оскільки строк виконання не настав.
Позивач не довів факту належного направлення вимоги про передачу товару, яка є передумовою виникнення обов`язку виконання.
Відповідач стверджує, що надані поштові документи не підтверджують зміст відправлення, оскільки опис вкладення не містить номера поштового відправлення. Отже, неможливо встановити, що саме вимога була направлена відповідачу. Апелянт наголошує, що за відсутності належної вимоги обов`язок поставки не виник, а отже позов є передчасним.
Також відповідач посилається на практику Верховного Суду, яка підтверджує необхідність доведення факту пред`явлення вимоги для настання строку виконання.
Окремо скаржник зазначає, що фактично поставив позивачу 80 тонн кукурудзи на суму 655910,40 грн, що підтверджується видатковою та податковою накладними, які суд безпідставно відхилив. При цьому частина поставки (43,41 тонни) залишилась неоплаченою позивачем, що свідчить про порушення зобов`язань саме з його боку.
Скаржник підкреслює, що сума 300000,00 грн не могла бути ціною за 100 тонн кукурудзи, а є лише авансом, що підтверджується ринковими цінами.
Таким чином, висновки суду про невиконання поставки є необґрунтованими.
Також апелянт наголошує, що позивач не має права в односторонньому порядку визначати строк поставки, особливо з урахуванням сезонного характеру сільськогосподарської продукції.
Стверджує, що встановлення семиденного строку без погодження сторін суперечить принципу свободи договору.
На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 30.01.2026 у справі №902/1325/24(902/1398/25) та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про зобов`язання Фермерського господарства «Дуби» передати зерно кукурудзи вагою 100 (сто) тонн.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/1325/24(902/1398/25) у складі: головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Павлюк І.Ю., суддя Крейбух О.Г.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026, серед іншого, витребувано із Господарського суду Вінницької області матеріали справи №902/1325/24(902/1398/25) та відкладено розгляд питання про подальший рух апеляційної скарги.
24.03.2026 матеріали зазначеної справи надійшли до суду апеляційної інстанції. 
Розпорядженням керівника апарату суду від 25.03.2026, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Тимошенка О.М. у відпустці у період з 23.03.2026 по 03.04.2026 включно, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №902/1325/24(902/1398/25).
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/1325/24(902/1398/25) у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Павлюк І.Ю., суддя Крейбух О.Г. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 поновлено Фермерському господарству "Дуби" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 30.01.2026 у справі №902/1325/24(902/1398/25), відкрито апеляційне провадження та зупинено дію оскарженого рішення. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк до 17.04.2026 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу.
10.04.2026 через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві ОСОБА_1 заперечує проти доводів апеляційної скарги ФГ «Дуби» та зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим, оскільки відповідач не виконав обов`язок з передачі оплаченого товару.
Позивач вказує, що 19.06.2024 сторони погодили купівлю-продаж 100 тонн кукурудзи за ціною 300000 грн, що підтверджується рахунком-фактурою. Ця сума була повністю сплачена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією.
Звертає увагу, що призначення платежу прямо містить вказівку на купівлю 100 тонн кукурудзи, а не на передоплату.
Позивач наголошує, що відповідач не передав товар і не повернув кошти, чим порушив зобов`язання.
12.09.2025 позивач направив відповідачу письмову вимогу про передачу товару у 7-денний строк. Факт направлення та отримання вимоги підтверджується фіскальним чеком, описом вкладення та повідомленням про вручення. Лист було вручено відповідачу 01.10.2025, що підтверджує належне пред`явлення вимоги.
Позивач спростовує доводи апелянта про неналежність доказів направлення вимоги, зазначаючи, що закон не встановлює спеціального способу її направлення. Наявні документи дозволяють ідентифікувати відправлення та його зміст.
Також позивач вказує, що надані відповідачем документи щодо поставки (накладні від 29.11.2024) не стосуються спірних правовідносин. Вони складені односторонньо, містять неідентифікований підпис та не підтверджують отримання товару позивачем.
Позивач заперечує факт отримання кукурудзи та зазначає, що нікому не видавав довіреності. Крім того, документи були подані із пропуском процесуальних строків без поважних причин, тому вони не можуть братися судом до уваги.
Позивач спростовує доводи апелянта про те, що 300000 грн є передоплатою, вказуючи, що рахунок-фактура містить повну ціну за 100 тонн товару. Розрахунок вартості прямо випливає з зазначеної ціни за тонну та кількості.
Щодо строку виконання зобов`язання позивач зазначає, що за його відсутності застосовується ст.530 ЦК України. Він мав право пред`явити вимогу у будь-який час, а відповідач був зобов`язаний виконати її у 7-денний строк. Отже, після отримання вимоги у відповідача виник обов`язок передати товар, який не був виконаний.
Позивач також зазначає, що відсутність погодженого місця поставки не впливає на строк виконання. Він вжив усіх дій для отримання товару, але відповідач не повідомив ні про дату, ні про місце відвантаження.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду вважає нерелевантними, оскільки наведені справи відрізняються за фактичними обставинами, натомість, правову позицію у цій справі такою, що відповідає нормам ЦК України щодо виконання зобов`язань та захисту прав покупця.
Окремо підкреслює, що товар визначений родовими ознаками, тому доводи про сезонність кукурудзи не мають правового значення.
На підставі викладеного позивач просить суд апеляційну скаргу ФГ «Дуби» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 30.01.2026 у справі №902/1325/24(902/1398/25) – без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.
19.06.2024 Фермерське господарство “Дуби” виставило ОСОБА_1 рахунок-фактуру №1, в якому зазначено наступне:
«Постачальник - Фермерське господарство “Дуби”
Одержувач - ОСОБА_1 
Назва товару - кукурудза
Кількість товару - 100 тонн
Ціна за тонну без ПДВ - 2631,58 грн
Сума без ПДВ - 263158 грн
Всього з ПДВ - 300000 грн».
Позивач платіжною інструкцією №13249662-0791-4015-9с88-е867б9с7с1ас від 19.06.2024 сплатив відповідачеві 300000,00 грн з призначенням платежу: “купівля кукурудзи 100 тон”.
12.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до Фермерського господарства “Дуби” з вимогою, у якій просив невідкладно, в будь-якому разі не пізніше 7 (семи) днів з дня отримання цієї вимоги, передати 100 (сто) тонн зерна кукурудзи, повідомивши письмово та завчасно (у будь-якому разі не пізніше ніж за один день до дати відвантаження) про дату, час і місце відвантаження (передачі) товару. Також позивач повідомив про готовність забезпечити транспортний засіб та навантаження товару на транспортний засіб у визначену дату та місце.
Направлення вказаної вимоги підтверджується фіскальним чеком АТ “Укрпошта” про відправлення р/листа №0871100911303 від 12.09.2025, описом вкладення до р/листа, на якому міститься: найменування виробничого підрозділу Укрпошта: “Козин ВПЗ”; штемпель відділення поштового зв`язку (ВПЗ) Козин; дата проставлення штемпеля ВПЗ “Козин” 12.09.2025; підпис працівника поштового відділення; найменування та адреса отримувача - ФГ “Дуби”; найменування вкладення: вимога від 12.09.2025 про передачу 100 т кукурудзи.
ФГ "Дуби" отримало вказану вимогу 01.10.2025, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ “Укрпошта” за трекінговим номером 0871100911303 та рекомендованим повідомленням №0871100912539 про вручення листа №0871100911303 від 12.09.2025р., в якому міститься особистий підпис уповноваженої особи одержувача: “Гоменюк” та дата вручення - 01.10.2025.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:
Згідно з ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 205 Цивільного кодексу України визначено форми правочину та способи волевиявлення. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
За приписами ч.1 ст.206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів (ч.2 ст.206 ЦК України).
Відповідно до ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як передбачено ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Статтею 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Укладення договору має місце, якщо зі змісту документів можливо встановити виражений намір особи укласти конкретний договір та розуміння цією особою своїх зобов`язань у разі прийняття її пропозиції іншою особою; істотні умови майбутнього договору; адресата (адресатів) відповідної пропозиції; прийняття пропозиції на запропонованих умовах другою стороною або вчинення нею в межах строку для відповіді на оферту дій відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо).
Як підтверджується матеріалами справи, ФГ “Дуби” виставило рахунок-фактуру №1 від 19.06.2024, в якому зазначено: постачальник - Фермерське господарство “Дуби”; одержувач - ОСОБА_1 ; назва товару – кукурудза; кількість товару - 100 тонн; ціна за тонну без ПДВ - 2631,58 грн; сума без ПДВ - 263158 грн; всього з ПДВ - 300000 грн.
Позивач 19.06.2024 сплатив відповідачеві 300000,00 грн з призначенням платежу: “купівля кукурудзи 100 тон”.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, вказані документи засвідчують наявність між сторонами договірних відносин з поставки кукурудзи, без укладення і підписання договору як окремого документа.
Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За змістом ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
При цьому, сторонами не було визначено конкретної дати поставки товару.
12.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до ФГ “Дуби” з вимогою, у якій просив невідкладно, в будь-якому разі не пізніше 7 (семи) днів з дня отримання цієї вимоги, передати 100 (сто) тонн зерна кукурудзи, повідомивши письмово та завчасно (у будь-якому разі не пізніше ніж за один день до дати відвантаження) про дату, час і місце відвантаження (передачі) товару. Також у вимозі позивач повідомив про готовність позивача забезпечити транспортний засіб та навантаження товару на транспортний засіб у визначену дату та місце”.
Направлення вказаної вимоги ФГ “Дуби” підтверджується наявним у матеріалах справи фіскальним чеком АТ “Укрпошта” від 12.09.2025, описом вкладення до листа.
ФГ “Дуби” отримало вказану вимогу 01.10.2025, що підтверджується відомостями з офіційного сайту АТ “Укрпошта” та рекомендованим повідомленням про вручення листа, в якому міститься особистий підпис уповноваженої особи одержувача: “Гоменюк” та дата вручення - 01.10.2025.
Як встановлено ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. 
Суд першої інстанції при цьому правильно врахував позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 08.02.2019 у справі №909/524/18, відповідно до якої стаття 693 Цивільного кодексу України наділяє особу саме правом самостійно визначити спосіб захисту свого порушеного права.
Докази поставки товару та належного виконання ФГ “Дуби” зобов`язань в матеріалах справи відсутні.
Відповідач посилався на долучені до матеріалів справи рахунок-фактуру №1 від 29.11.2024, видаткову накладну №1 від 29.11.2024 про поставку ОСОБА_1 кукурудзи на суму 655910,40 грн, податкову накладну від 29.11.2024.
Як обґрунтовано відмітив суд першої інстанції, податкова накладна від 29.11.2024 не містить жодної ідентифікації покупця товару.
При цьому, податкова накладна не є первинним бухгалтерським документом, який доводить факт здійснення господарської операції та поставки товару.
Верховний Суд у постанові №520/223/20 від 13.07.2022 виклав правовий висновок, згідно з яким на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
За приписами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції.
До таких зокрема належать: видаткова накладна, рахунок фактура, товарно - транспортна накладна, акт виконаних робіт або акт прийманні виконаних робіт, банківські виписки, платіжні доручення, оборотно-сальдові відомості, касові ордери (прибутковий та видатковий), бухгалтерська довідка.
Саме вказані документи розкривають внутрішню суть господарської операції, її справжність, економічну вигоду, ділову мету. Якщо таких документів немає у матеріалах справи, то тоді неможливо підтвердити реальність та товарність спірної господарської операції.
Отже, за своєю правовою природою видаткова накладна є первинним документом, що містять відомості про здійснену господарську операцію щодо поставки товару.
Як правильно відмічає місцевий господарський суд, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України “Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні” і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Суд першої інстанції обґрунтовано відмічає, що у видатковій накладній №1 від 29.11.2024 зі сторони одержувача міститься підпис та напис: “за дорученням” - без зазначення прізвища, ім`я, по-батькові особи, та посади особи, яка поставила свій підпис. Крім того, вказане доручення до матеріалів справи не надано.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність” первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відсутність всіх обов`язкових реквізитів свідчить про неналежне оформлення зазначеного документу.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком, що всупереч вказаних положень Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, видаткова накладна №1 від 29.11.2024 не містить обов`язкових реквізитів, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції зі сторони одержувача.
А тому видаткова накладна №1 від 29.11.2024 на суму 655910,40 грн не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст.74 ГПК України, який підтверджує поставку відповідачу кукурудзи та прийняття її останнім.
Отже, зважаючи на те, що доказів поставки товару та доказів повернення суми коштів у розмірі 300000,00 грн матеріали справи не містять, відповідно до ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та їх задоволення.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Стандарт доказування вірогідності доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 зі справи №910/4055/18, від 16.04.2019 зі справи №925/2301/14).
Враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Дуби" про зобов`язання передати 100 тон зерна кукурудзи.
Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення у справі покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дуби" на рішення Господарського суду Вінницької області від 30.01.2026 у справі №902/1325/24(902/1398/25) залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.
Повний текст постанови складено 02.06.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Павлюк І.Ю.