ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

12 травня 2026 року	Справа №160/5041/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

03 березня 2026 року представник ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на військовий облік (поновлення його статусу військовозобов`язаного) після його виключення з військового обліку 27.12.2022 року на підставі пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 875/М від 26.02.2026 року про призов солдата ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення до військової частини НОМЕР_1 ;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з військового обліку та привести відомості Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідність до його правового статусу відповідно до підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній станом на 27.12.2022 року);
зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з військової служби, виключити його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та оформити відповідні документи у зв`язку зі скасуванням наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 875/М від 26.02.2026 року про його призов на військову службу під час мобілізації та направлення до військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 від 27.12.2022 року, а саме записів граф 13 та 14 «Відмітки про військовий облік» зазначено, що ОСОБА_1 - 27.12.2022 року виключений з військового обліку військовозобов`язаних згідно із ст.37 п.6 пп.6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
26.02.2026 року представник ОСОБА_1 звернулася до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 з адвокатським запитом, в якому просила виключити солдата ОСОБА_1 з військового обліку та привести відомості Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідність до його правового статусу відповідно до підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній станом на 27.12.2022 року).
Листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №21/16/1045 від 27.02.2026 року представнику позивача повідомлено, що за результатами проходження військово-лікарської комісії була винесена постанова, оформлена довідкою №2026-0226-0000-0636-7 від 26.02.2026 року ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби.
26.02.2026 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 оформлено наказ №875/М про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення його до військової частини НОМЕР_1 .
Додатково надано довідку ВЛК від 25.02.2026 року №2026-0226-0000-0636-7.
ОСОБА_1 вважає протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття ОСОБА_1 на військовий облік (поновлення його статусу військовозобов`язаного) після його виключення з військового обліку 27.12.2022 року на підставі пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; протиправним та таким, що підлягає скасуванню, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №875/М від 26.02.2026 року про призов солдата ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення до військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим представник звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 року для розгляду адміністративної справи №160/5041/26 визначено суддю Олійника В.М.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову - відмовлено.
05.03.2026 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та військової частини НОМЕР_1 направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
06.03.2026 року ІНФОРМАЦІЯ_4 та військовою частиною НОМЕР_1 отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідками про доставку електронних листів в системі "Електронний суд", які міститься в матеріалах справи.
19.03.2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-2 з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві, не погоджується та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
Питання проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період регулюється Порядком, затвердженим Постановою КМУ №560 від 16.05.2024 року.
Всі можливі порушення, зазначені Позивачем в позові щодо організації його призову на військову службу під час мобілізації та механізму відправлення Позивача до місць проходження військової служби, відповідно до зазначеного Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснювались тільки Відповідачем 1.
Після прийняття ОСОБА_1 на військову службу до Відповідача 2, порядок та підставі його звільнення з військової служби регулюється виключно Законом України №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року, а саме п.2 ч.4 статті 26 Закону.
Жодних посилань або обґрунтувань на наявність у ОСОБА_1 підстав, визначених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, в позові не міститься, а тому і немає достатніх правових підстав для задоволення позову в частині, що стосується Відповідача 2, щодо звільнення з військової служби.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
30.03.2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому представник позивача просить долучити до матеріалів справи:
- копію вироку Індустріального районного суду міста Дніпра від 27.02.2001 року;
- довідку форми "б" серії №ДНП 03059 від 29.05.2009 року.
Протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, відповідач-1 відзиву на позовну заяву не надав, із заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався.
Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 від 27.12.2022 року, а саме записів граф 13 та 14 «Відмітки про військовий облік» зазначено, що ОСОБА_1 - 27.12.2022 року виключений з військового обліку військовозобов`язаних згідно із ст.37 п.6 пп.6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
26.02.2026 року представник ОСОБА_1 звернулася до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 з адвокатським запитом, в якому просила виключити солдата ОСОБА_1 з військового обліку та привести відомості Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідність до його правового статусу відповідно до підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній станом на 27.12.2022 року).
Листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №21/16/1045 від 27.02.2026 року представнику позивача повідомлено, що за результатами проходження військово-лікарської комісії була винесена постанова, оформлена довідкою №2026-0226-0000-0636-7 від 26.02.2026 року, якою ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби.
26.02.2026 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 оформлено наказ №875/М про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення його до військової частини НОМЕР_1 .
Додатково надано довідку ВЛК від 25.02.2026 року №2026-0226-0000-0636-7.
ОСОБА_1 вважає протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття ОСОБА_1 на військовий облік (поновлення його статусу військовозобов`язаного) після його виключення з військового обліку 27.12.2022 року на підставі пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; протиправним та таким, що підлягає скасуванню, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №875/М від 26.02.2026 року про призов солдата ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення до військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим представник звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з частиною 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Згідно з цим Указом мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Ці строки неодноразово продовжувалися аналогічними Указами Президента України та тривають надалі.
Відповідно до пунктів 1, 8, 9, 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
Механізм організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних встановлено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487.
Згідно з пунктом 1 Порядку механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління, військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності, а також визначає особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном.
Відповідно до пункту 79 Порядку районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки:
організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці;
здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством;
проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
1) допризовники громадяни чоловічої статі віком до 18 років;
2) призовники громадяни віком від 18 до 27 років, що приписані до призовних дільниць;
3) військовослужбовці громадяни, які проходять військову службу;
4) військовозобов`язані громадяни, які перебувають у запасі для комплектування ЗСУ та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
5) резервісти громадяни, які проходять службу у військовому резерві ЗСУ, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону №2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі та не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Приймаючи рішення в справі, суд враховує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був засуджений Індустріальним райсудом м. Дніпропетровська за ст. 94 КК України до 12 років позбавлення волі. 
Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_4 , ОСОБА_1 26.12.2022 виключено з військового обліку за п.6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Однак, суд звертає увагу, що до Закону №2233-XII внесені зміни Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (набрав чинності 18 травня 2024 року) і статтю 37 Закону №2233-XII викладено в новій редакції.
Зокрема, частиною 6 статті 37 №2233-XII встановлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
А отже, з 18 травня 2024 року редакція частини 6 статті 37 Закону №2232-ХII не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, більш того, з цього часу передбачена можливість особи, яку раніше було засуджено до позбавлення волі, за вчинення тяжкого злочину, проходити військову службу.
Крім того, згідно з вимогами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» а саме підпункт 2 пункту 1 статті 37 Закону містить норму, відповідно до якої військовому обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни, які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.
Отже, підстава «громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину» була виключена з переліку таких, згідно з якими відбувалось виключення з військового обліку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2024 року затверджено «Зміни щодо окремих питань ведення військового обліку та призову громадян під час мобілізації, що вносяться до Постанов Кабінету Міністрів України», а саме внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 року - в абзац 4 пункту 4 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період:
4. На військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані: особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не допущено протиправних дій при відмові у внесенні відомостей про виключення громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з військового обліку, відповідно до інформації, яка міститься у тимчасовому посвідченні № НОМЕР_3 .
Відповідно до пункту 6 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно пункту 4 частини 1 статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
За змістом частини 3 статті 24 Закону №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 14 Розділу II Інструкції №280 встановлено, що зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу (або прийому на роботу працівників) здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття (прийому на роботу) до військової частини.
Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини є, зокрема, для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
За змістом пунктів 1, 2, 8 Розділу V вказаної Інструкції військовослужбовці, які переміщуються по службі з одних військових частин до інших, під час прямування до них рахуються як поповнення. Відправлення поповнення здійснюється як у складі команд, так і поодинці. 
Під час відправки поповнення з одних військових частин до інших у складі команди на всіх відправлених обов`язково мають бути такі документи, зокрема, іменний список або припис (в якому вказується, коли, кому та за яким вихідним номером вислано їх особові справи) на відправлених - у старшого команди. Прийом поповнення проводиться поіменно, за іменним списком на поповнення, отриманим від старшого команди. Приймати поповнення без поіменної перевірки заборонено.
Організація обліку та призову громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період покладена на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Водночас, зарахування до списків особового складу військової частини та виключення з нього здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини. 
Відповідне зарахування здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а в разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби на підставі іменних списків або припису, виданих військовою частиною звідки вибув військовослужбовець.
Відповідно, з дня зарахування до списків особового складу військової частини військовозобов`язаний набуває статусу військовослужбовця.
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 вбачається, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені підстави звільнення з військової служби, 
Суд зазначає, що цими актами законодавства не передбачено звільнення чи виключення з військової служби шляхом скасування наказу про призов.
Отже, після видання наказу про зарахування позивача до особового складу військової частини НОМЕР_1 виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року.
Відповідно до пункту 23 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині щодо виключення солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з військового обліку та приведення відомостей в Єдиному державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідність до його правового статусу відповідно до підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній станом на 27.12.2022 року), задоволенню також не підлягають.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 4259,84 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "ПУМБ" від 03.03.2026 року.
З урахуванням відмови в задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник