ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 753/17270/24
провадження № 61-2762св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Київська міська рада,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , 
в інтересах якого діє адвокат Вітер В`ячеслав Миколайович, на рішення Дарницького районного суду м. Києва, у складі судді Трусової Т. О., 
від 17 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., від 29 січня 
2026 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є наймачем квартири 
АДРЕСА_1 , яка належить до комунальної власності. Заселення у квартиру відбулося на підставі ордера від 19 травня 1986 року, виданого позивачці та членам її сім`ї - чоловіку ОСОБА_4 та сину ОСОБА_5 .
3. У спірній квартирі позивачка проживала разом зі своїм сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також в квартирі проживали:
- з 1999 року по 2002 рік дочка від першого шлюбу ОСОБА_5 - ОСОБА_3 ;
- з 2003 по 2011 рік друга дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_2 ;
- з 2006 по 2011 рік спільний син ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - ОСОБА_2 .
4. Наразі у квартирі зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , які у квартирі тривалий час не проживають.
5.  ОСОБА_3 виїхала з квартири орієнтовно у 
2002 року разом зі своєю матір`ю після її розлучення з ОСОБА_5 , при цьому позивачка не володіє інформацією щодо нової адреси її фактичного проживання.
6.  ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 та їх сином виїхали з квартири орієнтовно у 2011 року, після придбання власної квартири АДРЕСА_2 . Наскільки відомо позивачці, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано у 2020 році.
7. Позивачка посилалася на те, що відповідачі квартирою не користуються, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не беруть, а їй доводиться самостійно нести додаткові витрати по утриманню житла відповідно до кількості зареєстрованих у ньому осіб. Вказує також, що факт реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає їй реалізувати право на приватизацію житла.
8. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартири АДРЕСА_1 .
9. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Київську міську раду.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
10. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року, позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права користування житлом - квартирою 
АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
11. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі були відсутні у спірному житлі понад встановлений статтею 71 ЖК України строк без поважних причин.
12. В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції переглядалось за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в частині вирішення позовних вимог, заявлених до нього.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить постанову рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14. У березні 2026 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року.
15. Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , витребувано із суду першої інстанції матеріали справи № 753/17270/24, які надійшли до Верховного Суду у березні 2026 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
16. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14, від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
17. Вказує, що суди фактично переклали на нього обов`язок доказування, зобов`язавши його доводити наявність поважних причин відсутності збереження зв`язку зі спірним житлом, тоді як належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного позивачкою не надано.
18. Вважає, що надані ним докази вимушеного перебування за межами України у зв`язку з воєнними діями, наявності тимчасового захисту, збереження особистих речей у квартирі, підтримання фактичного зв`язку зі спірним житлом, не були оцінені судами у сукупності та взаємозв`язку. В судових рішеннях відсутній мотивований аналіз відповідних доказів, що свідчить про формальний підхід судів до їх дослідження.
19. Зауважує, що суди не визначили з якого часу відсутність відповідача у спірному житлі слід вважати такою, що перевищує передбачений статтею 71 ЖК України строк відсутності без поважних причин.
20. Посилається на те, що з квітня 2022 року по травень 2023 року він перебував за межами України у зв`язку з початком повномасштабної збройної агресії проти України та отримав тимчасовий захист у Республіці Польща. Воєнні дії унеможливили безпечне проживання у спірному житлі.
21. Наполягає, що судами не з`ясовано чи зберігся у нього фактичний зв`язок з квартирою, зокрема через наявність особистих речей, участі в оплаті комунальних послуг, підтримання правових та сімейних відносин із особами, які проживають в квартирі.
22. Крім того, апеляційний суд не врахував, що право користування житлом охоплюється гарантіями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як складова права на повагу до житла. Позбавлення особи права користування житлом без встановлення чітких та належно доведених підстав є втручанням у це право, яке повинно відповідати критеріям законності, необхідності та пропорційності.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Інші процесуальні звернення, подані до Верховного Суду
23. У квітні 2026 року  ОСОБА_2 подав доповнення до касаційної скарги, які за своїм змістом є клопотанням про закриття провадження у справі. Вказує, що 23 січня 2026 року, тобто після відкриття 
08 грудня 2025 року апеляційного провадження у розглядуваній справі, позивачка померла, що є підставою для закриття провадження у справі, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Обставини справи, встановлені судами
24. Відповідно до ордеру № 23438 серії Б від 19 травня 1986 року двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , була надана в користування ОСОБА_1 та членам її сім`ї - чоловіку ОСОБА_4 та сину ОСОБА_5 .
25. Квартира не приватизована і належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а користування нею здійснюється відповідно до укладеного з позивачкою договору найму житлового приміщення.
26. У спірній квартирі зареєстроване місце проживання чотирьох осіб, а саме: позивачки, її онуки ОСОБА_3 (дочки сина позивачки від першого шлюбу); другої дружини сина - ОСОБА_2 ; онука ОСОБА_2 (сина ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ).
27.  ОСОБА_2 з 2010 року є власницею квартири АДРЕСА_2 .
28. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2019 року у справі № 753/11102/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
29. У період з квітня 2022 року по 07 травня 2023 року ОСОБА_2 перебував за межами України в Республіці Польща.
30. Допитана як свідок сусідка позивачки ОСОБА_6 пояснила суду, що ОСОБА_1 тривалий час проживає сама, а вона протягом останніх семи років на прохання позивачки сплачує за неї комунальні послуги та передає показники лічильників, у зв`язку з чим регулярно буває у спірній квартирі. Невістку своєї сусідки ОСОБА_7 вона бачила у квартирі лише один раз восени після смерті сина позивачки, а обох її онуків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 бачила лише в ранньому дитинстві, ще до переїзду разом з батьками у власну квартиру. Позивачка перенесла кілька операцій з приводу катаракти та заміни кульшового суглобу, після чого стала пересуватись на ходунках. Їй відомо, що після операції на кульшовому суглобі позивачка кілька тижнів жила у невістки, а потім повернулась додому. Деякий час з нею жив син. Після смерті сина наприкінці 2022 року фізичний стан позивачки погіршився та вона взагалі перестала пересуватись. Як їй відомо зі слів позивачки, невістка спочатку допомагала ОСОБА_1 , а потім відмовилась це робити пояснивши це тим, що вони чужі один одному. З того часу допомогу у побуті позивачці надає дочка її подруги ОСОБА_10 .
31. Аналогічні пояснення суду надала допитана як свідок подруга позивачки ОСОБА_11 , яка додатково вказала, що протягом останніх трьох років регулярно відвідувала позивачку і жодного разу не бачила у квартирі відповідачів чи речей їх особистого користування. Позивачка їй розповідала про прихід невістки з онуком, який спитав про стан її здоров`я, а потім приходив ще раз для того щоб спитати, чи має вона якісь претензії на їх квартиру, на що вона поцікавилась, чи мають вони претензії на її квартиру.
32. Відповідно до показань свідків, які ґрунтуються на повідомленнях позивачки, замки у спірній квартирі були замінені у 2025 року з причини їх несправності.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
33. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
34. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
35. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
36. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
37. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
38. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
39. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «Zehentner v.Austria» заява № 20082/02).
40. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України (тут і далі в редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
41. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. 
42. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за 
кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
43. Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
44. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
45. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.
46. Вичерпного переліку поважних причин непроживання законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
47. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа продовжує мати намір ставитися до жилого приміщення як до свого місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
48. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі 
№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, 
від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.
49. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
50. У розглядуваній справі, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ОСОБА_2 без поважних причин відсутній понад шість місяців в жилому приміщенні, тому наявні правові підстави для визнання останнього таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.
51. Судами попередніх інстанцій обґрунтовано враховано, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_2 добровільно вибули зі спірної квартири в інше житло, а саме належну ОСОБА_2 на праві власності квартиру 
АДРЕСА_2 .
52. Матеріали справи не містять доказів проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, переліку його речей, які зберігаються у спірній квартирі, документів, які підтверджують оплату ним комунальних послуг, показань свідків, які б підтвердили факт його проживання за місцем реєстрації тощо.
53. Із заявами до житлово-експлуатаційної організації, правоохоронних органів чи до суду з приводу чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою відповідач не звертався.
54. У період з квітня 2022 року по 07 травня 2023 року ОСОБА_2 перебував за межами України в Республіці Польща.
55. З урахуванням введення воєнного стану в Україні, а також того, що на момент досягнення повноліття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував за межами України, причини його відсутності за адресою реєстрації у спірній квартирі в період з квітня 2022 року по 
07 травня 2023 року визнані судами поважними.
56. Водночас доказів поважності причин відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації з травня 2023 року, понад встановлений законом шестимісячний строк, матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що позивачка чинила перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою.
57. За цих обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки він з власної волі та за відсутності поважних причин не проживав у квартирі понад встановлений законом строк, зокрема після травня 2023 року, що вказує на втрату ним інтересу до спірного житла.
58. Позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом здійснюється згідно із законом та спрямоване на захист порушених прав позивачки як наймача жилого приміщення, наданого їй у свій час державою. Ухвалення такого рішення не матиме наслідком порушення ні конституційного права відповідача на житло, ні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
59. Верховний Суд відхиляє посилання заявника на вимушене його перебування за межами України у зв`язку з воєнними діями, оскільки у розглядуваній справі встановлено, що  ОСОБА_2 
не проживав у спірній квартирі, у тому числі, й після досягнення повноліття та повернення в Україну у травні 2023 року.
60. Спірна квартира не знаходиться на території, на якій ведуться активні бойові дії.
61. Також Верховний Суд відхиляє доводи заявника про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з смертю позивачки.
62. Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
63. Водночас, відповідно до частини третьої статті 414 ЦПК України якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті.
64. З огляду на ухвалення судом першої інстанції законного і обґрунтованого рішення про задоволення позову в частині, яка переглядається, відсутні підстави для закриття провадження у справі у зв`язку із смертю позивачки після ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення.
65. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2021 року у справі № 750/9438/15-ц, від 28 листопада 2023 року у справі № 521/18625/20.
66. Позивачка за життя чітко висловлювала свою позицію щодо підтримання позовних вимог, а на стадії апеляційного перегляду подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що районний суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
67. За встановлених у цій справі обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14, від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17, на які заявник посилається у касаційній скарзі.
68. Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
69. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
70. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
71. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
72. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
73. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 
ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
74. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в апеляційному порядку не переглядалося і в касаційному порядку цими відповідачами не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Вітер В`ячеслав Миколайович, залишити без задоволення.
2. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников