Справа № 335/2865/26  2-а/335/73/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суду міста Запоріжжя у складі головуючого судді Романько О.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 поданим через представника – адвоката Зелену Руслану Вячеславівну до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ:
19.03.2026 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом поданим через представника - адвоката Зелену Р.В. до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 (далі - позивач) у березні 2026 року стало відомо із застосунку онлайн-банкінгу «ПУМБ» про те, що стосовно нього відкрито виконавче провадження № 80054977.
За допомогою перевірки офіційного сайту Автоматизованої системи виконавчих проваджень https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors вдалося встановити, що виконавче провадження № 80054977 перебуває на виконанні в Центральному відділі Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Після чого адвокатом Зеленою Р.В. одразу було подано до органу примусового виконання заяву про ознайомлення з матеріалами вищевказаного виконавчого провадження, яку органом примусового виконання зареєстровано 09 березня 2026 року, а матеріали виконавчого провадження для ознайомлення надано 17 березня 2026 року (що підтверджується власноручним написом адвоката Зеленої Р.В. про факт ознайомлення та зняття фотокопій на заяві про ознайомлення). В результаті ознайомлення 17 березня 2026 року з матеріалами виконавчого провадження, стало відомо, що 22 січня 2026 року відкрито виконавче провадження № 80054977 з примусового виконання виконавчого документа: постанови № 1010 від 12 травня 2025 року.
Так, відповідно до самої постанови № 1010 по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 12 травня 2025 року, винесеної начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 (далі - постанова) на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17 000, 00 грн. Така постанова в оригіналі перебуває в матеріалах виконавчого провадження.
В свою чергу, ОСОБА_1 не був обізнаний про те, що стосовно нього ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач) винесено постанову №1010 від 12 травня 2025 року та накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн., оскільки під час розгляду справи про адміністративне правопорушення присутнім не був, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений не був та примірник постанови не отримував засобами поштового зв`язку.
Фактично, ОСОБА_1 дізнався про існування постанови тільки після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.
Так, в мотивувальній частині постанови зазначено: «Під час загальної мобілізації громадянину ОСОБА_1 , АТ «Укрпошта» була направлена повістка № 2723442 від 28 лютого 2025 року про необхідність прибути о 14:00 годині 13 березня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте ОСОБА_1 не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 в зазначені повістці час та дату, доказів наявності поважних причин неприбуття за повісткою не надав, чим порушив вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Під час розгляду справи було встановлено, що згідно перевірки статусу відстеження поштового відправлення 0610235251828, воно було відправлено 03.03.2025 року, 05.03.2025 встановлений статус «невдала спроба вручення», 08.03.2025 – «повернення відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання)». Враховуючи, що вищезазначені дії (бездіяльність) скоєні особою в умовах особливого періоду, громадянин ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення…»
Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1010 від 12.05.2025 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП сторона позивача вважає протиправною з огляду на наступне.
Додатково вказали, що справу про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП розглянуто 12 травня 2025 року за відсутності ОСОБА_1 та без попереднього складення протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч.1 ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи. 
Згідно зі ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Статтею 268 КУпАП встановлено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Так, позивач не був присутнім під час розгляду стосовно нього справи про адміністративне правопорушення; в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на присутність позивача, та за текстом постанови відсутнє посилання на докази належного повідомлення позивача про місце, дату та час розгляд справи стосовно нього.
Отже, на переконання представника позивача, відповідачем справу про адміністративне правопорушення було свідомо розглянуто за відсутності позивача, чим порушене гарантоване Конституцією України право на захист, що є достатньою самостійною підставою для скасування постанови. Більш того, через те, що позивач не був обізнаний про розгляд справи стосовно нього, як й про існування постанови, він не міг її оскаржити у десятиденний строк, відповідач цим скористався та пред`явив цю постанову до виконання, внаслідок чого розмір штрафу подвоївся (статтею 308 КУпАП передбачено, що у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу).
Додатково зазначили, що в оскаржуваній постанові вказано, що позивач порушив вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.210-1 КУпАП. 
В свою чергу, диспозиція ст. 210-1 КУпАП має бланкетний характер, а серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинні бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та які не дотримані особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Як слідує з постанови, позивачем порушено ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Конструкція статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає поділ на частини та абзаци.
Частина 3 цієї статті містить у своєму складі 15 абзаців, містить обов`язки для різного кола суб`єктів, серед яких й працівники ТЦК та СП, отже, з постанови не вдається можливим встановити, яку саме норму вказаного нормативно-правового акту порушено Позивачем, що робить її незаконною.
Також зазначили щодо направлення повістки позивачу те, що він не отримував повістку № 2723442 від 28 лютого 2025 року, як і не отримував будь-яких сповіщень від АТ «Укрпошта» про те, що на його ім`я надійшла повістка.
Відповідно до підпункту 2 пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі - Порядок) належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання. 
Як слідує з оскаржуваної постанови, повістка, начебто направлена позивачу, 08 березня 2025 року повернута відповідачу із зазначенням причини: закінчення терміну зберігання.
Однак, виходячи з вищевикладеної норми Порядку, очевидним є висновок про те, що повернення відповідачу повістки з відміткою поштового оператора «за закінченням терміну зберігання» не є належним підтвердженням оповіщення позивача про виклик у розумінні п. 41 Порядку №560, що не було враховано відповідачем при ухваленні оскаржуваної постанови.
Зазначена обставина, на думку представника позивача, свідчить про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та робить оскаржувану постанову незаконною. Послалися на висновок, який викладено в постанові Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 229/7/25 від 05 серпня 2025 року.
Додатково зазначили, що як слідує з резолютивної частини постанови на позивача накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн.
Статтею 283 КУпАП передбачено, що постанова повинна містити прийняте у справі рішення. Однак, резолютивна частина оскаржуваної постанови не містить вказівки на статтю КУпАП, за якою притягнуто позивача до відповідальності, що є порушенням імперативних вимог ст. 283 КУпАП. Крім того, щодо зазначення штрафу у розмірі 17 000 грн..
Частина 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Статтею 27 КУпАП встановлено, що штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.
Абзацем 1 ст. 33 КУпАП закріплено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. У санкціях статей (санкціях частин статей) КУпАП стягнення у виді штрафу визначено в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.
Тобто, КУпАП чітко і послідовно вказує на єдиний вимір розміру стягнення у виді штрафу - неоподатковуваний мінімум доходів громадян. 
Згідно з «Перехідними положеннями» Податкового кодексу (п. 5 підрозділу 1 розділ ХХ), якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень 00 копійок.
Отже, при накладенні стягнення у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією відповідної статті КУпАП, цей розмір визначається в певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із визначенням його у грошовій сумі в перерахунку його розміру в гривнях, виходячи з вимог закону щодо визначення суми одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Разом з тим, накладаючи на позивача адміністративне стягнення, посадовою особою вимог закону щодо призначення стягнення у виді штрафу не дотримано; призначено штраф у грошовій сумі без визначення кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що суперечить нормам чинного КУпАП та робить винесену постанову незаконною (аналогічна позиція висловлена в рішеннях Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року у справі № 158/2723/24, Катеринопілського районного суду Черкаської області від 12 листопада 2024 року у справі № 698/684/24).
Вважають, що зазначене додатково підтверджує незаконність прийнятої постанови.
Далі в позові зазначили, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Тобто дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
В силу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Таким чином, вважають, що все вищевикладене у сукупності свідчить про те, що оскаржувана постанова має бути скасована, а провадження у справі про притягнення позивача до відповідальності закрито.
Ухвалою судді від 23.03.2026 відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи.
30.03.2026 до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача зазначив, що не погоджуються з позовною заявою від 18.03.2026 по справі №335/2865/26. В обґрунтування своєї позиції вказали на те, що Центральний об`єднаний районний у місті ІНФОРМАЦІЯ_3 у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, актами Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, наказами та директивами Верховного Головнокомандувача Збройних Сил, Міноборони, Міністерства оборони, Головнокомандувача Збройних Сил, Генерального штабу Збройних Сил, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211
Кодексу України про адміністративні правопорушення (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Преамбулою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон) визначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до вимог абзацу п`ятого частини десятої статті 1 Закону, громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Згідно Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, закріплених у Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: 1) перебувати на військовому обліку: за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад; 2) прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів; 8) особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Під час складання протоколу №1010 від 02.05.2025 про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 ознайомлено з правами та обов`язками особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в тому числі зі змістом статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статті 63 Конституції України. Будь-яких заяв та клопотань від громадянина ОСОБА_1 не надходило.
За результатами розгляду матеріалів справи №1010 від 02.05.2025 про адміністративне правопорушення за ознаками частини третьої статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, винесена постанова №1010 від 12.05.2025 за справою про адміністративне правопорушення про притягнення громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до адміністративної відповідальності і накладення на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000, 00 гривень.
Відповідно до відомостей ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач 13.03.2025 не прибув за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_5 , чим порушив вимоги абзацу першого частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункту 21 «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 оку №560, пункту 2 частини 1 Додатку 2 до Порядку Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487.
В абзацу першого частини першої статі 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що Громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України – за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. Доказів про виконання вищезазначених вимог позивач суду не надав, будь-які клопотання під час складання Протоколу про адміністративне правопорушення не заявляв.
Згідно даних Єдиного електронного реєстру військовозобов`язаних «Оберіг» громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_5 з 16.05.2023. На час винесення Постанови №1010 року від 12.05.2025 не був військовослужбовцем.
Отже, притягнення позивача до адміністративної відповідальності як порушника законодавства, є законним та обґрунтованим, так як позивач не прибув за повісткою до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
На підставі вищевикладеного представник відповідача вважає позовні вимоги до ІНФОРМАЦІЯ_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
30.03.2026 на адресу суду від представника позивача адвоката Зеленої Р.В. надійшла заява про намір стягнення витрат на правничу допомогу у розумінні ч.7 ст.139 КАС України.
30.03.2026 на адресу суду представником позивача адвокатом Зеленою Р.В. надано відповідь на відзив, в якій зазначили, що долучені до відзиву документи не є належним чином засвідченими та за своєю правовою природою не є матеріалами адміністративної справи, не сформовані в справу, не прошиті та не пронумеровані, всупереч вимогам вищевказаної Інструкції, фактично це просто окремі документи.
Вважали, що відсутність справи про адміністративне правопорушення свідчить про протиправність оскаржуваної постанови, оскільки така не може існувати поза справою та без її формування.
Щодо наданого відповідачем протоколу № 1010 про адміністративне правопорушення від 02 травня 2025 року, від підпису якого начебто позивач відмовився, то зазначили, що цей протокол в його присутності не складався, з урахуванням чого він не міг відмовитися від його підписання.
Вважали, що протоколу взагалі не існувало на момент винесення оскаржуваної постанови, а доказом цього є зміст самої постанови, в якій відсутні посилання на такий протокол, хоча, як вже зазначено вище, протокол є одним з джерел доказування, та за умов, якщо він дійсно був складений, він мав бути відображений в постанові.
Крім того, зазначили, що протокол та постанова мають різний зміст: в оскаржуваній постанові вказано, що позивачем порушено вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а в протоколі вказано, що позивачем порушено абзаци 1, 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Також, в протоколі відсутні номер повістки, відомості про її направлення позивачу, а в постанові такі відомості зазначені.
В графі протоколу «до протоколу додається» зазначено «адміністративні матеріали», однак не конкретизовано що саме, з урахуванням чого до протоколу не додано належних доказів вчинення адміністративного правопорушення.
Все викладене, на переконання представника позивача, додатково доводить протиправність постанови. 
Додатково зазначили, що пунктом 30-2 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року, передбачено, що повістки, сформовані за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, можуть друкуватися і надсилатися військовозобов`язаним та резервістам засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.
Тобто, належними доказами факту направлення повістки мають бути опис вкладення, квитанція та повідомлення про вручення.
Натомість, відповідачем надано повістку, інформацію з сайту АТ «Укрпошта» щодо руху відправлення та конверт, повідомлення про вручення. На повідомленні про вручення відсутні будь-які підписи працівників АТ «Укрпошта» та календарні штемпелі АТ «Укрпошта», що викликає сумніви в його дійсності. Опису вкладення до цінного листа та квитанції на підтвердження направлення повістки відповідачем не надано.
Крім того, з довідки про причини повернення відправлення, яка міститься на конверті, вказано: повертається «за заявою відправника/адресата», а з календарного штемпеля неможливо встановити дату.
Окремо звернули увагу на те, що надана роздрукована інформація з сайту АТ «Укрпошта» щодо руху поштового відправлення датована 23 травня 2025 року.
В оскаржуваній постанові наявне посилання на трекінг з сайту АТ «Укрпошта», що дає змогу зробити очевидний висновок про те, що постанова взагалі була винесена пізніше у часі, аніж 12 травня 2025 року, як в ній вказано.
Таким чином, все вищевикладене, на думку представника позивача, додатково свідчить про протиправність оскаржуваної постанови та необхідність її скасування судом для забезпечення захисту та поновлення прав Позивача.
Прохали позов задовольнити в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, відзив відповідача, відповідь на відзив, норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Стаття 69 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 248 КУпАП визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.
Для наявності складу правопорушення за зазначеною нормою обов`язковими є: факт порушення обов`язку, визначеного законом; наявність вини (умислу або необережності); дотримання процесуальної процедури притягнення до відповідальності.
Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий адміністративному стягненню інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів у справах про адміністративні правопорушення за ст. 210, 210-1 КУпАП та оформлення матеріалів про такі адміністративні правопорушення врегульовано Інструкцією зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 3 від 01 січня 2024 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05 січня 2024 року за № 36/41381 (далі - Інструкція).
Законодавцем імперативно визначено чітку та послідовну процедуру розгляду справ про адміністративне правопорушення, порушення якої є підставою для визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними, а відтак й для скасування його рішення про притягнення до відповідальності.
Вказані положення не є формальною вимогою, це важлива законодавча гарантія об`єктивного та справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, надана, зокрема, військовозобов`язаному для захисту свої прав та інтересів від безпідставного притягнення до відповідальності.
Пунктом 6 Розділу ІІ Інструкції закріплено, що до протоколу долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол.
Пунктом 7 Розділу ІІ Інструкції встановлено, що складений протокол та матеріали про адміністративне правопорушення не пізніше наступного дня після складання протоколу реєструються в журналі обліку протоколів про адміністративні правопорушення (додаток 2) (далі - журнал обліку протоколів). Нумерація протоколів проводиться в межах кожного календарного року окремо. Журнал має бути прошитий, пронумерований, підписаний посадовою особою та скріплений печаткою, внесений до номенклатури справ.
Пунктом 8 цього ж Розділу Інструкції передбачено, що складений протокол та матеріали про адміністративне правопорушення формуються у справу про адміністративне правопорушення. Справа прошивається і нумерується за аркушами. Справа містить титульний аркуш, на зворотному боці якого оформлюється опис документів, що містяться в справі за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції. Кожен документ у справі про адміністративне правопорушення повинен мати свої реквізити (дату, назву, підписи тощо), містити достатню інформацію щодо вчиненого адміністративного правопорушення та відповідати вимогам законодавства.
Згідно з п. 9 Розділу ІІ Інструкції матеріали справи про адміністративне правопорушення подаються уповноваженою посадовою особою, яка склала протокол, керівнику територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для її розгляду у порядку, визначеному КУпАП.
Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Отже, підсумовуючи викладене, очевидним є висновок про те, що протокол є документом, який офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення.
Виходячи зі змісту ст. 251 КУпАП та Інструкції протокол про адміністративне правопорушення є одним з джерел доказів у справі про адміністративне правопорушення, на основі якого ґрунтується повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи.
Як слідує з матеріалів справи, постанова №1010 від 12.05.2025 винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , відповідно до якої встановлено, що «Під час загальної мобілізації громадянину ОСОБА_3 , АТ «Укрпошта» була направлена повістка № 2723442 від 28 лютого 2025 року про необхідність прибути о 14:00 годині 13 березня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте ОСОБА_1 не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 в зазначені повістці час та дату, доказів наявності поважних причин неприбуття за повісткою не надав, чим порушив вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Під час розгляду справи було встановлено, що згідно перевірки статусу відстеження поштового відправлення 0610235251828, воно було відправлено 03.03.2025 року, 05.03.2025 року встановлений статус «невдала спроба вручення», 08.03.2025 року – «повернення відправнику (закінчення встановленого терміну зберігання)». 
За результатами розгляду протоколу № 1010 від 02.05.2025 про адміністративне правопорушення, у якому зазначено, що позивач отримав повістку про необхідність прибуття 13.03.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_6 для визначення призначення на особливий період, проте не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_6 , доказів поважності причин неприбуття по повістці не надав, чим порушив вимоги абзаців першого та другого частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
В цьому протоколі зазначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться об 11.00 год. 12.05.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Також, відповідачем в протоколі № 1010 від про адміністративне правопорушення від 02 травня 2025 року, зазначено, що від його підпису позивач відмовився, що засвідчено підписами двох свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . При цьому, будь-яких відомостей про цих свідків, які б дали змогу їх ідентифікувати, виключити те, що вони є співробітниками відповідача, в протоколі не зазначено.
Зі змісту самої оскаржуваної постанови, слідує, що в ній відсутні посилання на такий протокол про адміністративне правопорушення.
Крім того, судом встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення та постанова мають різний зміст. Так, в оскаржуваній постанові вказано, що позивачем порушено вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а в протоколі вказано, що позивачем порушено абзаци 1, 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Також, в протоколі відсутні номер повістки, відомості про її направлення позивачу, а в постанові такі відомості зазначені.
В графі протоколу «до протоколу додається» зазначено «адміністративні матеріали», однак не конкретизовано які саме, з урахуванням чого до протоколу не додано належних доказів вчинення адміністративного правопорушення.
Окремо, позивач навів свої пояснення про те, що повістки про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_7 на 13.03.2025 не отримував.
Пунктом 30-2 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року, передбачено, що повістки, сформовані за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, можуть друкуватися і надсилатися військовозобов`язаним та резервістам засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.
Тобто, належними доказами факту направлення повістки мають бути опис вкладення, квитанція та повідомлення про вручення.
Натомість, відповідачем надано повістку, інформацію з сайту АТ «Укрпошта» щодо руху відправлення та конверт, повідомлення про вручення. На повідомленні про вручення відсутні будь-які підписи працівників АТ «Укрпошта» та календарні штемпелі АТ «Укрпошта», що викликає сумніви в його дійсності. Опису вкладення до цінного листа та квитанції на підтвердження направлення повістки відповідачем не надано.
Крім того, з довідки про причини повернення відправлення, яка міститься на конверті, вказано: повертається «за заявою відправника/адресата», а з календарного штемпеля неможливо встановити дату.
Окремо суд звертає увагу на те, що надана роздрукована інформація з сайту АТ «Укрпошта» щодо перевірки статусу відстеження поштового відправлення 0610235251828 датована 23 травня 2025 року. Також відзив на позов містить відомості про гр. ОСОБА_6 , який не є учасником цієї справи. 
Разом з тим, в оскаржуваній постанові наявне посилання на трекінг з сайту АТ «Укрпошта», а також зазначено причини повернення відправнику «за закінченням встановленого терміну зберігання» що не відповідає причинам повернення відправлення, які зазначені у довідці про причини повернення. Останнє, додатково дає підстави вважати, що постанова взагалі була ухвалена пізніше у часі, аніж 12 травня 2025 року, як в ній вказано.
Також щодо направлення повістки позивачу суд зазначає наступне. Відповідно до підпункту 2 пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі - Порядок) належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання. 
Як вже зазначалося, то з оскаржуваної постанови слідує, що повістка, яка направлена позивачу 08 березня 2025 року, була повернута відповідачу із зазначенням причини: закінчення терміну зберігання. 
Однак, виходячи з вищевикладеної норми Порядку, повернення відповідачу повістки з відміткою поштового оператора «за закінченням терміну зберігання» не є належним підтвердженням оповіщення позивача про виклик у розумінні п. 41 Порядку №560, що не було враховано відповідачем при ухваленні оскаржуваної постанови.
З огляду на зазначене, суд вважає, що факт вручення позивачу повістки про виклик не підтверджений належними та допустимими доказами. 
Суд бере до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, у тому числі перевірити, чи є подія правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші істотні обставини.
Згідно зі ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Статтею 268 КУпАП встановлено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Так, відповідачем не доведено, що позивач був присутнім під час розгляду стосовно нього справи про адміністративне правопорушення; в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на присутність позивача, та за текстом постанови відсутнє посилання на докази належного повідомлення позивача про місце, дату та час розгляд справи стосовно нього. Останнє також не спростовується і долученою до відзиву копією протоколу про адміністративне правопорушення № 1010 від 02.05.2025.
Отже, на переконання суду, відповідачем справу про адміністративне правопорушення було розглянуто за відсутності позивача, чим порушене гарантоване Конституцією України право на захист, що є достатньою самостійною підставою для скасування постанови. Більш того, через те, що позивач не був обізнаний про розгляд справи стосовно нього, як й про існування постанови, він не міг її оскаржити у десятиденний строк, відповідач цим скористався та пред`явив цю постанову до виконання, внаслідок чого розмір штрафу подвоївся (статтею 308 КУпАП передбачено, що у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу).
Також, суд звертає увагу на те, що в оскаржуваній постанові вказано, що позивач порушив вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
В свою чергу, диспозиція ст. 210-1 КУпАП має бланкетний характер, а серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинні бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та які не дотримані особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Як слідує з постанови, позивачем порушено ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Конструкція статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає поділ на частини та абзаци.
Частина 3 цієї статті містить у своєму складі 15 абзаців, містить обов`язки для різного кола суб`єктів, серед яких й працівники ТЦК та СП, отже, з постанови не вдається можливим встановити, яку саме норму вказаного нормативно-правового акту порушено позивачем. Окремо, зміст постанови щодо порушення норм законодавства позивачем, не відповідає змісту наданого відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення від 02.05.2025.
Зазначена обставина, на думку суду може свідчити про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та робить оскаржувану постанову незаконною. Зазначене підтверджується висновком, який викладено в постанові Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 229/7/25 від 05 серпня 2025 року.
До того ж, як слідує з резолютивної частини постанови, на позивача накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн.
Статтею 283 КУпАП передбачено, що постанова повинна містити прийняте у справі рішення. Однак, резолютивна частина оскаржуваної постанови не містить вказівки на статтю КУпАП, за якою притягнуто позивача до відповідальності, що є порушенням імперативних вимог ст. 283 КУпАП. Крім того, щодо зазначення штрафу у розмірі 17 000 грн..
Частина 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Статтею 27 КУпАП встановлено, що штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.
Абзацем 1 ст. 33 КУпАП закріплено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. У санкціях статей (санкціях частин статей) КУпАП стягнення у виді штрафу визначено в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.
Тобто, КУпАП чітко і послідовно вказує на єдиний вимір розміру стягнення у виді штрафу - неоподатковуваний мінімум доходів громадян. 
Згідно з «Перехідними положеннями» Податкового кодексу (п. 5 підрозділу 1 розділ ХХ), якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень 00 копійок.
Отже, при накладенні стягнення у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією відповідної статті КУпАП, цей розмір визначається в певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із визначенням його у грошовій сумі в перерахунку його розміру в гривнях, виходячи з вимог закону щодо визначення суми одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Разом з тим, накладаючи на позивача адміністративне стягнення, посадовою особою вимог закону щодо призначення стягнення у виді штрафу не дотримано; призначено штраф у грошовій сумі без визначення кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що суперечить нормам чинного КУпАП та робить винесену постанову незаконною (аналогічна позиція висловлена в рішеннях Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року у справі № 158/2723/24, Катеринопілського районного суду Черкаської області від 12 листопада 2024 року у справі № 698/684/24).
Суд вважає, що зазначене додатково підтверджує незаконність прийнятої постанови.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Тобто дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні. 
Проте з матеріалів справи не вбачається, що відповідач здійснив таку перевірку оскільки у постанові не наведено жодного обґрунтування вини позивача, зокрема не зазначено доказів вручення повістки, не наведено посилань на документи, що підтверджують подію правопорушення.
Суд наголошує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови доведення усіх елементів складу правопорушення, а сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь цієї особи (in dubio pro reo).
В силу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та виннуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що відповідачем при винесенні постанови №1010 від 12.05.2025 порушено вимоги ст. ст. 268, 280 КУпАП та не доведено наявність події і складу адміністративного правопорушення.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Доводи відповідача у відзиві не спростовують позиції позивача та не містять доказів правомірності оскаржуваної постанови.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушеннями норм чинного законодавства, оскільки в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення не було з`ясовано всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
З огляду на викладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд доходить висновку про скасування оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та закриття справи про адміністративне правопорушення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Частою п 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).
За звернення до суду із позовною заявою, позивачем понесені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 665,60 гривень.
Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі встановленому чинним законодавством 665,60 гривень.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 46, 72, 77, 229, 241-256, 257, 286 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративним позов ОСОБА_1 поданий через представника – адвоката Зелену Руслану Вячеславівну до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову за справою про адміністративне правопорушення №1010 від 02.05.2025, ухвалену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_7 відносно ОСОБА_1 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 665 гривень 60 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складання.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Інформація відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя:        О.О. Романько