Постанова
Іменем України
29 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 523/14982/23
Провадження № 61-1489св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу, 
учасниками якої є:
позивач -  ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ; далі - позивач), громадянин Федеративної Республіки Німеччини (далі - ФРН), інтереси якого представляють адвокати Цибульська Ольга Юріївна та Ковальчук Олег Олександрович, 
відповідач - ОСОБА_3 (далі - відповідачка), інтереси якої представляє адвокат Сметюх Вероніка Сергіївна (далі - адвокат відповідачки),
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - орган опіки та піклування),
про забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених в Україну,
за касаційною скаргою позивача на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення цього суду від 1 травня 2024 року, які ухвалив суддя Кисельов В. К. і постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, які ухвалила колегія суддів у складі Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Сторони справи є батьками малолітніх дітей які народилися у 2018 і 2020 роках в Україні та проживали тут до березня 2022 року. Тоді батько та мати разом із дітьми тимчасово виїхали у ФРН. Перед тим батько видав матері згоду на тимчасове вивезення дітей за кордон тривалістю 1 рік і встановив її обов`язок повернути дітей в Україну. Батько та діти в травні 2022 року отримали громадянство ФРН. Він зареєстрував там місце проживання дітей як громадян ФРН і встановив через місцевий суд ФРН прикордонний бар`єр для виїзду матері з дітьми за межі країни під загрозою штрафу. Однак мати, яка є громадянкою України, разом із дітьми у листопаді 2022 року повернулася в Україну. Тут через суд у 2023 році сторони розірвали шлюб.
2. Батько звернувся до німецького суду, де у лютому 2023 року отримав рішення про передання йому виключного права визначати місце проживання дітей. Надалі це рішення визнав в Україні. Крім того, у серпні 2023 року звернувся в Україні з позовом про негайне повернення викрадених дітей до ФРН. Стверджував, що мати без його дозволу та всупереч забороні суду покинула разом із дітьми постійне місце проживання у ФРН і відмовляється їх туди повернути.
3. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дітей. Вважали, що твердження про викрадення дітей є безпідставним, оскільки їх постійним місцем проживання як громадян України за народженням є Україна; батько надав матері згоду на тимчасове переміщення дітей за кордон із обов`язком їх повернути саме в Україну; повернення дітей до ФРН зумовить ризик завдання їм фізичної або психічної шкоди через підтверджений у ФРН конфлікт батьків; дітям в Україні створені належні умови для розвитку, виховання, медичного та побутового забезпечення, а також повернулися до середовища, в якому постійно проживали.
4. Позивач із судовими рішеннями не погодився. У касаційній скарзі стверджував, зокрема, що місце постійного проживання дітей було змінене на адресу у ФРН після набуття ними громадянства ФРН; відповідачка порушила передбачену рішенням суду ФРН заборону перетину дітьми кордону та незаконно вивезла їх із ФРН в Україну.
5. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи сумісна за обставин цієї справи відмова у задоволенні позову батька про повернення дітей до місця їхнього проживання з його правом на повагу до сімейного життя. Вирішив, що сумісна, оскільки втручання суду у це право батька передбачене законом, переслідує правомірну мету захисту якнайкращих інтересів дітей, є пропорційним цій меті та не становить для позивача надмірного тягаря.
(2) Зміст позовної заяви
6. 25 серпня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: (1) визнати незаконним утримання відповідачкою на території України малолітніх дітей - ОСОБА_4 (далі - син) і ОСОБА_5 (далі - донька; разом - діти); (2) зобов`язати відповідачку повернути дітей до місця їхнього постійного проживання у ФРН; (3) у випадку невиконання відповідачкою рішення у добровільному порядку відібрати дітей і передати позивачу як батьку для забезпечення повернення дітей до ФРН; (4) покласти витрати, пов`язані з поверненням дітей до ФРН, на відповідачку; (5) допустити негайне виконання рішення у частині повернення дітей до ФРН. Обґрунтував вимоги так:
6.1. 13 листопада 2020 року сторони зареєстрували шлюб у Суворовському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 
6.2. Під час перебування у шлюбі в них народилися діти: 16 лютого 2018 року - син, а 24 квітня 2020 року - донька.
6.3. 18 квітня 2023 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, згідно з яким розірвав шлюб сторін.
6.4. У 2022 році позивач і відповідачка разом зі спільними дітьми та двома дітьми від попередніх шлюбів виїхали з України до ФРН.
6.5. 9 травня 2022 року у ФРН прийняли на постійне місце проживання та надали громадянство позивачеві та дітям.
6.6. 13 вересня 2022 року Дільничний суд м. Міхельштадту (ФРН) ухвалив рішення у справі № 44 F 498/22 EASO про батьківську опіку (піклування), а саме встановив прикордонний бар`єр для дітей через побоювання позивача щодо їхнього вивезення проти його волі відповідачкою з місця постійного проживання у ФРН в Україну.
6.7. 21 листопада 2022 року всупереч встановленому прикордонному бар`єру відповідачка разом із дітьми перетнула кордон Словаччини й України.
6.8. Того ж дня Управління федеральної кримінальної поліції ФРН розпочало кримінальне провадження № 32-18 11 03-FAM/7799721/2022 проти відповідачки за підозрою у викраденні дітей. Розпочалися поліцейські оперативно-розшукові заходи щодо матері та дітей відповідно до Шенгенської інформаційної системи. 
6.9. 22 листопада 2022 року Суворовський районний суд м. Одеси постановив ухвалу, згідно з якою відкрив провадження у справі № 523/14351/22 за позовом відповідачки до позивача про визначення місця проживання дітей і призначення аліментів. Це означає, що відповідачка заздалегідь готувалася до незаконного вивезення спільних із позивачем дітей з ФРН в Україну.
6.10. Відповідачка незаконними діями позбавила позивача можливості опіки над дітьми, а також з моменту незаконного вивезення та станом на час подання цього позову не давала йому можливості спілкуватися з дітьми навіть по телефону.
6.11. 22 лютого 2023 року Дільничний суд м. Міхельштадту (ФРН) постановив у провадженні № 44 F 655/22 EASO ухвалу про передання виключного права визначення місця проживання дітей позивачеві.
6.12. Для забезпечення негайного повернення до ФРН дітей-громадян цієї держави, незаконно переміщених в Україну, позивач подав відповідні заяви в Міністерство юстиції України про сприяння поверненню дітей до ФРН.
(3) Провадження у судах першої й апеляційної інстанцій
7. 10 квітня 2024 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.Мотивував так:
7.1. Виїзд відповідачки спільно з дітьми з України до ФРН мав тимчасовий характер, був пов`язаний із воєнними подіями на території України, що підтверджує згода позивача на цей виїзд строком на один рік.
7.2. Набуття дітьми, які за народженням є громадянами України, громадянства ФРН, не може бути підставою для їхнього повернення до ФРН.
7.3. Відповідачка у ФРН неодноразово скаржилась з приводу вчинення домашнього насилля її чоловіком щодо неї та дітей. Є серйозні ризики того, що повернення дітей до ФРН негативно вплине на їхній емоційний і психічний стан. Вони дуже прив`язані до матері, подальше їхнє перебування у стресовій ситуації, пов`язаній із конфліктом батьків, не буде сприяти вихованню та розвитку.
7.4. Для такого виховання і розвитку в Україні створені належні умови. Діти мають належне медичне та побутове забезпечення. Вони повернулися до середовища, в якому постійно проживали. 
7.5. До спірних правовідносин неможливо застосувати Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 січня 1980 року (далі - Гаазька Конвенція 1980 року), про що просив позивач, оскільки постійним місцем проживання дітей є територія України, а виїзд до ФРН мав тимчасовий характер. Набуття дітьми громадянства ФРН не може бути безумовною підставою для їхнього повернення до цієї країни.
8. У квітні 2024 року відповідачка звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення. Просила стягнути з позивача 20 625,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
9. 1 травня 2024 року суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення, згідно з яким стягнув з позивача на користь відповідачки 20 625,00 грн таких витрат.
10. 28 листопада 2024 року Одеський апеляційний суд ухвалив дві постанови, згідно з якими залишив без змін рішення від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 1 травня 2024 року. Навів аналогічні мотиви. Додав таке: 
10.1. Визнання в Україні у справі № 523/10192/23 (ухвала Суворовського районного суду від 31 липня 2023 року, залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року) рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а саме тимчасової ухвали Дільничного суду м. Міхельштадту (ФРН) від 22 лютого 2023 року у справі № 44 F 655/22 EASO про передання позивачеві як батькові дітей виключного права визначати місце їхнього проживання, на правильність висновків про відмову у задоволенні позову не впливають.
10.2. Відповідачка з дітьми залишила житло у ФРН через існування конфліктних відносин із позивачем. Не встановлено, що на час перетину кордону існували перешкоди. Перетин кордону Шенгенської зони відбувся у визначеному пункті пропуску, а отже, доказів незаконного переміщення дітей немає.
10.3. Відсутні відомості, що позивач може надати дітям необхідні умови для розвитку та навчання. Враховуючи те, що діти фактично повернулися до середовища, в якому вони постійно проживали, з моменту переїзду пройшло більше двох років, а позивач фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування, суд першої інстанції правильно виснував, що є досить серйозний ризик того, що повернення дітей поставить під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для них нестерпну обстановку.
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
11. 3 лютого 2025 року адвокат ЦибульськаО. Ю. в інтересах позивача подала до Верховного Суду касаційну скаргу. Просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову.
12. 12 березня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. 
13. 2 квітня 2025 року адвокат Ковальчук О. О. в інтересах позивача подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків.
14. 22 липня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на підставі пунктів 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
15. 3 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
16. Позивач мотивував касаційну скаргу так:
16.1. Суди першої й апеляційної інстанцій не врахували, що апеляційний суд у справі № 523/10192/23 ухвалив 13 лютого 2024 року постанову, згідно з якою залишив без змін ухвалу суду першої інстанції від 31 липня 2023 року про задоволення клопотання позивача про визнання рішення іноземного суду. У тій ухвалі суд першої інстанції визнав на території України ухвалу Дільничного суду у сімейних справах м. Міхельштадту (ФРН) від 22 лютого 2023 року № 44 F 655/22 EASO, згідно з якою цей суд визнав виключне право позивача на визначення місця проживання дітей.
16.2. Суди обох інстанцій помилково виснували, що виїзд дітей до ФРН мав тимчасовий характер. 2 березня 2022 року позивач, відповідачка та їхні діти в`їхали на територію ФРН за програмою «пізнього переселенця». 9 березня 2022 року позивачу та дітям видали посвідчення «пізніх переселенців» і надали німецьке громадянство; відповідачка в`їхала до ФРН як член сім`ї «пізнього переселенця». 31 серпня 2022 року дітям змінили імена для узгодження імен із німецьким законодавством.
16.3. Відносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їхнього постійного проживання, врегульовані положеннями Гаазької Конвенції 1980 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 жовтня 2021 року у справі № 335/5615/19). Однак суди у цій справі необґрунтовано виснували про неможливість застосування вказаної Конвенції.
16.4. Преюдиційні факти - це факти, встановлені у рішенні чи вироку суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на властивості законної сили судового рішення й означає, що сторони й інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть тоді, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, парламент намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).
16.5. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/15-ц).
(2) Позиції інших учасників справи
17. 9 серпня 2025 року адвокат відповідачки сформував у системі «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу (вх. № 25034/0/220-25 від 11 серпня 2025 року). Просив залишити оскаржені судові рішення без змін. Мотивував так:
17.1. Позивач у касаційній скарзі не зазначив, які саме норми матеріального та процесуального права порушили суди.
17.2. Повернення дітей до ФРН негативно вплине на емоційний і психічний стан малолітніх дітей.
17.3. Суди вмотивовано зазначили, що у спірних правовідносинах неможливо застосувати Гаазьку Конвенцію 1980 року, на яку посилався позивач, оскільки постійним місцем проживання дітей є територія України, а виїзд до ФРН мав тимчасовий характер.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
18. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
19. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення щодо відмови у задоволенні позову у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи сумісна за обставин цієї справи відмова у задоволенні позову батька про повернення дітей до місця їхнього проживання з його правом на повагу до сімейного життя?
20. Позивач просив захистити його право на повагу до сімейного життя, що полягає у можливості проживати з дітьми та надавати їм батьківське виховання. Вважав, що відповідачка має повернути дітей до місця їхнього постійного проживання у ФРН. Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні вимог, оскільки діти мають постійне місце проживання в Україні, а їхнє повернення до ФРН може загрожувати завданням їм фізичної або психічної шкоди. У касаційній скарзі позивач стверджував, зокрема, про те, що суди попередніх інстанцій помилково вважали, що виїзд дітей до ФРН мав тимчасовий характер; відповідачка усупереч рішенню суду ФРН незаконно вивезла дітей до України. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з аргументами касаційної скарги не погоджується.
(2.1.1) Законодавство та судова практика
21. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
22. Одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
23. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
24. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина сьома статті 7 СК України).
25. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (частина перша статті 9 Конституції України, частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).
26. Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права (частина перша статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України»).
27. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року; далі - Конвенція 1989 року).
28. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції 1989 року).
29. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
30. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
31. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
32. За змістом наведених приписів права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання. Насамперед мають бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2021 року у справі № 199/6950/19).
33. Батьківська відповідальність є сукупністю обов`язків та прав, спрямованих на забезпечення морального і матеріального благополуччя дитини, зокрема на піклування про неї, підтримання з нею особистих відносин та забезпечення її освіти, утримання, правове представництво та управління її власністю (принцип 1 Додатку до Рекомендації № R (84) 4 Комітету Міністрів державам-членам «Про батьківську відповідальність» від 28 лютого 1984 року).
34. У будь-якому рішенні уповноваженого органу про надання батьківської відповідальності чи визначення способу, в який ця відповідальність здійснюється, необхідно керуватись, головним чином, інтересами дитини (речення перше принципу 2 вказаного Додатку).
35. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1 і 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; далі - Конвенція 1950 року).
36. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на обмеження такої можливості, є втручанням у право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання буде порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає правомірним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не вважається необхідним у демократичному суспільстві (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (пункт 51)), зокрема, пропорційним обраним цілям.
37. Виконуючи свої завдання відповідно до статті 8 Конвенції 1950 року, національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Європейський суд з прав людини розглядає відповідно до Конвенції 1950 року рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою. 
38. Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходи, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)).
39. За змістом гарантованого статтею 8 Конвенції 1950 року права на повагу сімейного життя держава має позитивний обов`язок вживати виважені та послідовні заходи зі сприяння возз`єднанню дітей із біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06 (пункт 52)).
40. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» (Mamchur v. Ukraine) від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09 (пункт 100)).
41. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією. Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах (стаття 1 Гаазької Конвенції 1980 року). 
42. Переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання (частина перша статті 3 Гаазької Конвенції 1980 року).
43. Для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції 1980 року); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням прав піклування про дитину згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював ці права до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької Конвенції 1980 року).
44. Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування тієї Конвенції (частина перша статті 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. 
45. Стаття 8 Конвенції 1950 рокупокладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам статті 8 Конвенції 1950 року, а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі виключень, викладених у Конвенції 1980 року, яку треба тлумачити вузько (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09 (пункти 101, 107); від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19 (пункт 31)).
46. В Україні існує єдине громадянство (речення перше статті 4 Конституції України).
47. Особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження (частини перша та тринадцята статті 7 Закону України «Про громадянство України»).
48. Оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється закордонними дипломатичними установами України (частини перша та друга статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»).
49. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
50. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
51. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
52. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
53. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина четверта статті 95 ЦПК України).
54. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина восьма статті 95 ЦПК України).
(2.1.2) Факти справи
55. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини: 
- позивач є громадянином України, який у 2022 році набув громадянство ФРН, паспорт ФРН отримав 13 вересня 2022 року (т. 1, а. с. 8-10).
- відповідачка є громадянкою України, зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 53, 58, 95).
- 13 листопада 2020 року сторони уклали шлюб, який зареєстрував Суворовський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджує копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу (т. 1, а. с. 11).
- сторони мають спільних двох дітей 2018 і 2020 років народження, які є громадянами України (т. 1, а. с. 12, 13).
- 28 січня 2023 року Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради видав довідку № А3-11726/ф/л, згідно з якою діти з 2020 року зареєстровані спільно з відповідачкою за вищевказаною адресою (т. 1, а. с. 100).
- згідно з декларацією від 11 березня 2021 року (т. 1, а. с. 102-103) діти перебувають на обліку у сімейного лікаря за адресою: АДРЕСА_2 .
- у 2022 році сторони разом зі спільними дітьми та двома дітьми від попередніх шлюбів виїхали з України до ФРН.
- 25 лютого 2022 року позивач написав заяву-згоду на тимчасовий виїзд за кордон України, зокрема у держави Європейського Союзу, його спільних з відповідачкою малолітніх дітей і сина від попереднього шлюбу - ОСОБА_6 - у супроводі відповідачки. Відповідну заяву посвідчив приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький М. А. (т. 1, а. с. 124). Дозвіл виданий до 25 лютого 2023 року. За змістом тієї заяви відповідачка мала обов`язок забезпечити повернення дітей до України після закінчення терміну поїздки.
- 9 травня 2022 року згідно зі сповіщенням відбулося прийняття у ФРН на постійне місце проживання позивача (посвідчення № НОМЕР_1 ), доньки (посвідчення № НОМЕР_2 ), сина (посвідчення № НОМЕР_3 ) й отримання ними громадянства ФРН (т. 1, а. с. 14-16).
- 13 вересня 2022 року Дільничний суд м. Міхельштадту (ФРН) у справі № 44 F 498/22 EASO про батьківську опіку (піклування) ухвалив рішення про встановлення прикордонного бар`єру для дітей у зв`язку із заявою позивача як їхнього батька про побоювання того, що відповідачка може їх вивезти з постійного місця проживання у ФРН в Україну проти волі батька (т. 1, а. с. 17-25).
- відповідачка неодноразово інформувала органи поліції та соціальні служби ФРН й України щодо загрозливої, агресивної поведінки позивача, який за місцем їхнього перебування систематично вчиняв домашнє насильство, а саме діяння психологічного, фізичного, економічного насильства. Згідно з документами Головного управління поліції Південного Гессена, відділку поліції Оденвальда від 16 вересня 2022 року патрульний екіпаж поліцейської станції Хощст в Оденвальді виїхав до відповідачки через словесну суперечку з чоловіком (позивачем). Вона повідомила поліцейським, що у березні та липні у неї з чоловіком були словесні перепалки, а також випадки смикань, штовхань і тяганини за волосся. Вона пояснила поліцейським, що 4 вересня 2022 року повідомила чоловіка, що бажає з ним розлучитись, після чого він її потягнув за вухо (т. 1, а. с. 127). Згідно з цими документами адвокат позивача звертався до поліції з приводу погроз від відповідачки найняти вбивцю, якщо він її не випустить із дітьми з ФРН. 
- 1 жовтня 2022 року патрульні виїжджали за викликом на домашню адресу сторін, у яких була суперечка. Позивач повідомив, що відповідачка не впускає його у квартиру, а відповідачка, - що він вкрав документи дітей (т. 1, а. с. 128).
- 5 жовтня 2022 року відповідачка заявила поліції про домашнє насильство та напад позивача на її сина та його сина ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 129).
-  21 листопада 2022 року всупереч існуючому прикордонному бар`єру та згоди батька дітей і згоди відповідачки на проживання дітей у ФРН вона разом із дітьми перетнула кордон Словаччини й України.
- у суді першої інстанції відповідачка пояснила, що їй було відомо про існування вищевказаного рішення суду від 13 вересня 2022 року, однак вона була вимушена виїхати з ФРН, оскільки її чоловік вчиняв щодо неї дії агресивного характеру, вона побоювались за життя та безпеку дітей.
- 21 листопада 2022 року Управління федеральної кримінальної поліції ФРН розпочало кримінальне провадження № 32-18 11 03-FAM/7799721/2022 проти відповідачки за підозрою у викраденні неповнолітніх. Тому розпочалися поліцейські оперативно-розшукові заходи щодо матері та дітей відповідно до Шенгенської інформаційної системи.
- 22 листопада 2022 року Суворовський районний суд м. Одеси постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 523/14351/22 за позовом відповідачки до позивача про визначення місця проживання дітей і призначення аліментів (т. 1, а. с. 46-47).
- 8 грудня 2022 року у межах справи про опіку над дітьми № 44 F 498/22 EASO Дільничний суд м. Міхельштадту (ФРН) ухвалив рішення про накладення на відповідачку 10 000,00 євро штрафу з вимогою утриматися від вивезення дітей. Вказав, що відповідачка має виконати обов`язок, визначений у рішенні від 8 листопада 2022 року (т. 1, а. с. 26-38).
- 22 лютого 2023 року Дільничний суд м. Міхельштадту (ФРН), у справі 44 F 655/22 EASO про права й обов`язки батьків щодо дітей, провадження у якій було відкрите 6 вересня 2022 року, постановив ухвалу (т. 1, а. с. 36-38), яка тоді ж набрала законної сили, про передання виключного права визначення місця проживання дітей позивачеві як батькові дітей.
- зазначене судове рішення суд ФРН ухвалив на підставі висновку органу опіки Загальної соціальної служби Оденвальдського району від 16 лютого 2023 року. За змістом цього висновку без згоди батька мати забрала дітей назад до Одеси в Україну (зону бойових дій), чим свідомо поставила під загрозу їхнє благополуччя, щоб відстоювати власні інтереси. Тому орган опіки вважав таку поведінку загрозою для дітей і передав право визначати місце проживання дітей їхньому батькові (т. 1, а. с. 39-40).
- 18 квітня 2023 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення у справі № 523/8740/22, згідно з яким шлюб сторін розірвав (т. 1, а. с. 47-48).
- для реалізації механізму забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених в Україну, позивач подав відповідні заяви в Міністерство юстиції України про сприяння поверненню дітей до ФРН (т. 1, а. с. 41-45).
- відповідачка турбується про дітей, займається їхнім вихованням, створила для них всі необхідні умови для розвитку та навчання. Діти є громадянами України, їхнє місце проживання зареєстроване в Україні, вони зараховані та відвідують дошкільний навчальний заклад в Україні, мають зареєстровану декларацію із сімейним лікарем, повернулися до свого звичного місця проживання разом із матір`ю (відповідачкою), яка всебічно підтримує розвиток дітей та ніяк не перешкоджає їм у спілкуванні з батьком (т. 1, а. с. 101-103). 
- 15 травня 2023 року орган опіки та піклування надав висновок № 01-05-3/198 про те, що в якнайкращих інтересах дітей є визначення місця їхнього проживання разом із матір`ю (т. 1, а. с. 105-112).
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
56. Верховний Суд зауважує, що можливість втручання у право на повагу до сімейного життя батька шляхом відмови у поверненні дітей до місця їхнього проживання у ФРН передбачене законом і переслідує мету захисту інтересів дітей. Однак слід належно застосувати норми, які регулюють спірні відносини, для справедливого балансування інтересів сторін й інтересів дітей з огляду на вже досліджені судами попередніх інстанцій докази та встановлені ними обставини. 
57. Колегія суддів не погоджується із твердженням позивача в касаційній скарзі про те, що відповідачка всупереч Гаазькій Конвенції 1980 року незаконно вивезла дітей із ФРН. Немає підстав для того, щоб визначити дії відповідачки як викрадення дітей у розумінні цієї Конвенції. Так само вважав орган опіки та піклування у висновку від 15 травня 2023 року № 01-05-3/198 (т. 1, а. с. 112). Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, рішення якого залишив без змін апеляційний суд, про незастосовність до спірних правовідносин Гаазької Конвенції 1980 року та про відсутність підстав для задоволення позову на її підставі.
58. Ця справа стосується вимог про повернення дітей у ФРН на підставі Гаазької Конвенції 1980 року, а не про визначення місця їхнього проживання. Томуапеляційний суд вірно вказав, що визнання в Україні у справі № 523/10192/23 (ухвала Суворовського районного суду від 31 липня 2023 року, залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року) тимчасової ухвали Дільничного суду м. Міхельштадту (ФРН) від 22 лютого 2023 року у справі № 44 F 655/22 EASO про передання позивачеві як батькові дітей виключного права визначати місце їхнього проживання, на правильність висновків щодо відмови у задоволенні позову про повернення дітей не впливає. Інакше кажучи, отримання позивачем у ФРН судового рішення 22 лютого 2023 року та визнання цього рішення в Україні з 13 лютого 2024 року не впливають на законність переміщення відповідачкою дітей в Україну 21 листопада 2022 року.
59. Суди попередніх інстанцій встановили, що діти народилися в Україні у 2018 і 2020 роках, є громадянами України за народженням і мали зареєстроване постійне місце проживання в Одесі разом із відповідачкою. А позивач 25 лютого 2022 року склав нотаріальну заяву (т. 1, а. с. 124), згідно з якою надав дозвіл на тимчасовий (до 25 лютого 2023 року)виїзд за кордон України (зокрема на територію держав-членів Європейського Союзу) у супроводі відповідачки трьох його дітей, двоє із яких - діти відповідачки.Зазмістом цієї заяви відповідачка була зобов`язана повернути дітей до України, тобто до місця їхнього постійного проживання.
60. Позивач у тій заяві визнав тимчасовий характер виїзду дітей із України у супроводі відповідачки після 25 лютого 2022 року та встановив її обов`язок повернути дітей в Україну. Вона це зробила у листопаді 2022 року. Суди попередніх інстанцій не встановили, що до того часу позивач відкликав вказану заяву. Тому, вчинивши юридично значимі дії у вигляді надання 25 лютого 2022 року дозволу на тимчасовий виїзд дітей у супроводі відповідачки за кордон України та встановивши обов`язок відповідачки повернути дітей до України, позивач не може надалі стверджувати про протилежне лише з огляду на те, що зареєстрував проживання дітей у ФРН й оформив їм громадянство ФРН. 
61. Зауваження позивача щодо того, що місце постійного проживання дітей змінилося після набуття ними громадянства ФРН у травні 2022 року, колегія суддів оцінює критично:
61.1. Діти у 2018 і 2020 роках народилися в Україні, набули її громадянство за народженням, уже мали в ній постійне місце проживання до виїзду до ФРН, і позивач про це знав, бо надав 25 лютого 2022 року згоду лише на їхній тимчасовий виїзд з України у супроводі відповідачки.
61.2. Суди попередніх інстанцій не встановили, що, виїжджаючи за кордон України у березні 2022 року, сторони відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» зверталися до органів Державної міграційної служби України із заявою щодо виїзду з дітьми за кордон на постійне проживання, отримали позитивне рішення про оформлення документів для такого виїзду та звернулися до відповідного органу реєстрації для зняття з реєстрації місця проживання в Україні. Позивач про це не стверджував. Також немає жодних даних про те, що сторони зверталися до закордонної дипломатичної установи України у ФРН для оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном дітей, які виїхали туди тимчасово.
61.3. У листопаді 2022 року, коли діти повернулися в Україну, період їхнього проживання у ФРН склав трохи більше 8 місяців, тоді як до цього та після цього діти постійно проживали в Україні.
62. Доводи позивача про перетин відповідачкою разом із дітьми кордону всупереч рішенню Дільничного суду м. Міхельштадту (ФРН) у справі справи про опіку над дітьми № 44 F 498/22 EASO від 13 вересня 2022 року(т. 1, а. с. 17-25), порушення відповідачкою встановленого у ФРН прикордонного бар`єру на вищевказаний висновок Верховного Суду не впливають і не дозволяють з огляду на обставини справи і дії самого позивача з надання нотаріально засвідченої згоди від 25 лютого 2022 року кваліфікувати для цілей застосування статті 3 Гаазької Конвенції 1980 року вивезення дітей відповідачкою із ФРН в Україну до місця їхнього постійного проживання як їхнє викрадення.
63. Штраф, який Дільничний суд м. Міхельштадту (ФРН) наклав 8 грудня 2022 року (т. 1, а. с. 26-32) за невиконання відповідачкою рішення від 8 листопада 2022 року про утримання від вивезення нею дітей, а не рішення від 13 вересня 2022 року, про яке вказав позивач. Копії рішення Дільничного суду м. Міхельштадту від 8 листопада 2022 року у матеріалах справи немає. Крім того, згідно з частинами четвертою та восьмою статті 95 ЦПК України копії судових рішень ФРН, які надав позивач, не є належно засвідченими, оскільки на них не проставлений апостиль згідно з формою, передбаченою Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 5 жовтня 1961 року, яка набула чинності для України 22 грудня 2003 року.
64. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, зважили конкуруючі приватні інтереси позивача як батька із інтересами дітей та керувалися принципом забезпечення якнайкращих інтересів саме дітей:
64.1. В Україну вони повернулися у звичне для них середовище, в якому постійно проживали. Тутстворені належні умови для їхнього розвитку, виховання, медичного та побутовогозабезпечення. На момент переміщення дітей позивач фактично не здійснював права піклування.
64.2. Є серйозні ризики того, що повернення дітей до ФРН негативно вплине на їхній емоційний та психічний стан, загрожуватиме завданням їм фізичної або психічної шкоди чи створенням для них нестерпної обстановки. Діти дуже прив`язані до матері, подальше їхнє перебування у стресовій ситуації, пов`язаній із конфліктом батьків, не буде сприяти вихованню та розвитку. Крім того, немає відомостей, що необхідні умови для виховання та розвитку дітей може створити позивач.
65. З огляду на вказане і беручи до уваги зміст висновку органу опіки та піклування від 15 травня 2023 року (т. 1, а. с. 105-112), те, що діти повернулися в Україну 21 листопада 2022 року, а позивач як громадянин ФРНзвернувся з позовом про їхнє повернення до ФРН лише 25 серпня 2023 року, відсутність підстав вважати, що позивач не може вільно приїжджати в Україну, відвідувати його дітей і брати участь у їхньому вихованні та розвитку, відмова позивачеві у задоволенні його позову про повернення дітей до ФРН є пропорційною цілям захисту інтересів дітей і не є для позивача надмірним тягарем. Така відмова є втручанням у гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року право позивача на повагу до сімейного життя. Але з огляду на встановлені судами обставини та досліджені докази немає жодних підстав виснувати про порушення цього права у світлі пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року.
66. Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої й апеляційної інстанції та не впливають на законність оскаржених судових рішень, спрямовані на переоцінку доказів і встановлення інших обставин, ніж на підставі досліджених доказів встановили суди попередніх інстанцій. Оскільки немає підстав для зміни чи скасування судових рішень щодо суті спору, відсутні підстави для втручання в розподіл судами судових витрат.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
67. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
68. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. (стаття 410 ЦПК України). 
69. Ураховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм права, касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2024 року, додаткове рішення цього суду від 1 травня 2024 року, постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко