ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4894/25  Номер провадження 22-ц/814/2495/26	Головуючий у 1-й інстанції Любчик О. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
за участі: 
представника відповідача Труфан Ю.С.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 березня 2026 року, ухвалене суддею Любчик О. В., повний текст рішення складено – 06 березня 2026 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

29.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги, в якому просив суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України невиплачену матеріальну допомогу у розмірі 195 141,29 грн та понесені судові витрати. 

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.10.2003 ОСОБА_1 прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де він працював до 29.04.2021. На підставі наказу №120/0 від 29.01.2024 його було звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією та скороченням штату працівників. У день звільнення між сторонами було укладено договір №67 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором. Проте, відповідач частково виконав свої договірні зобов`язання, виплативши 31 189,71 грн, а іншу частину не виплатив. Таким чином, розмір заборгованості на час звернення до суду складає 195 141,29 грн, яку і просить стягнути з відповідача на свою користь.

02.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення пені за невиконання умов договору, в якому просив суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на свою користь пеню з невиконання умов договору №67 від 29.04.2021 про виплату матеріальної допомоги у розмірі 137 728,37 грн та 5 000 грн - витрати на правничу допомогу; об`єднати в одне провадження справи №545/4894/25 та №545/5520/25. 

Позовна вимоги мотивовані тим, що 22.10.2003 ОСОБА_1 прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. На підставі наказу №120/0 від 29.01.2024 його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією та скороченням штату працівників. На час звільнення з роботи відповідач повинен був провести з ним повний розрахунок, у т.ч. виплатити йому матеріальну допомогу у розмірі 226 331,00 грн. Однак матеріальна допомога не була виплачена у зв`язку з відсутністю коштів у відповідача. Відповідач запропонував укласти договір, відповідно до якого виплата матеріальної допомоги відтермінована на визначений договором строк. 29.04.2021 було укладено договір №67 про виплату матеріальної допомоги у розмірі 226 331,00 грн за колективним договором. Відповідач частково виконав свої договірні зобов`язання, виплативши 38 745,00 грн. Останній платіж повинен був провести у травні 2023. Однак, після останньої виплати 22.02.2022 відповідач припинив виконувати зобов`язанння за договором. Таким чином, за відповідачем рахується заборгованість з 01.06.202023 у розмірі 187 586,00 грн. Листом №22.1-03/159/22 від 19.05.2022 відповідач повідомив, що є виплати за договором будуть відновлені після скасування воєнного стану в Україні. Починаючи з 01.06.2023, позивач повинен сплатити пеню за кожен день прострочення виконання зобов`язанння за договором у розмірі облікової ставки НБУ, що передбачено п.4.1. договору №67 від 29.04.2021, та станом на час звернення 30.11.2025 до суду становить 137 728,37 грн. 

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 14.01.2026 прийнято до провадження судді Любчика О.В. цивільну справу №545/5520/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення пені за невиконання умов договору. Об`єднано цивільні справи №545/4894/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та №545/5520/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення пені за невиконання умов договору - в одне провадження, присвоївши єдиний номер об`єднаної цивільної справи №545/4894/25 (а.с. 130).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02 березня 2026 року - позов задоволено.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті матеріальної допомоги за договором №67 від 29.04.2021 у розмірі 187 586 грн, пеню за несвоєчасно виплачену допомогу у розмірі 96 343,62 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір у розмірі 2 893,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи встановлено, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 29.04.2021 після звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Вказаний договір є цивільно-правовим і на нього не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме частини першої статті 1 Закону, якою визначено особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією рф в Україні, на що, як на форс-мажор, посилався відповідач, суд визнав необґрунтованими доводи відповідача щодо звільнення його від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором. Виходячи з того, що згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності, проте в матеріалах цивільної справи відсутній сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). З огляду на викладені обставини та відповідно до вищенаведених норм проаналізованого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, строк виплати якої настав згідно умов договору, на загальну суму 187 586 грн.
В частині вимоги про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням норм права, якими подовжено/зупинено перебіг позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану, та прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності, після його відновлення, а тому доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними, тому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 30.01.2026, з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за час прострочення виконання зобов`язання у розмірі 96 343,62 грн.
В апеляційній скарзі Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 29.04.2021 після звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вказаний договір є цивільно-правовим і на нього не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». При цьому, суд першої інстанції критично оцінив доводи Украероруху про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію. Суд не надав належної правової оцінки укладеному між сторонами у даній справі договору та не встановив його справжню правову природу. Зазначається, що відповідно до п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».Згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Таким чином, у період дії воєнного стану роботодавець вправі в односторонньому порядку зупиняти дію окремих положень колективного договору.Станом на сьогодення наказ Украероруху від 30.03.2022 №141 не скасовано та не визнано незаконним у судовому порядку. Суд першої інстанції необгрунтовано та немотивовано не врахував доводи відповідача щодо наявності фактичних та законодавчих підстав для зупинення дії окремих положень колективного договору. Також зазначається, що суд першої інстанції відхилив доводи відповідача щодо неможливості проведення виплат згідно договору з підстав настання форс-мажорних обставин, наголосивши при цьому, що наявність форс-мажорних обставин може засвідчуватись Торгово-промисловою палатою України. Інформація про закриття повітряного простору над Україною є загальновідомою та визнана світовою спільнотою, вона не потребує додаткового доказування відповідачем у суді. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 14-1 закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Отже, у правовідносинах, що виникли між сторонами у даній справі, відповідач довів та підтвердив належними і допустимими доказами, що неможливість своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо розрахунку з позивачем склалася не у результаті недбалого провадження ним господарської діяльності як самостійним суб`єктом господарювання, а внаслідок виняткових обставин, що від волі відповідача не залежать (ступінь вини у виникненні спору). Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача про стягнення пені, проігнорував фактичні обставини справи, що призвело до ухвалення необгрунтованого та неправомірного рішення. Згідно умов укладеного договору, днем виплати останнього платежу є 31.08.2024 та сума заборгованості 144 441,26 грн (за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору) не могла виникнути раніше цієї дати. Суд першої інстанції свої рішенням фактично збільшив спеціальний період нарахування пені з 1 (одного) року (п. 1) ч. 2 ст. 258 ЦК України) до 4,5 років (1643 дні). Судом першої інстанції проігноровано приписи п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, за якими до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Всупереч вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України, позивачем не надано доказів про надання правничої допомоги саме у цій справі та про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, що 22.10.2003 ОСОБА_1 прийнято на роботу по переведенню в Полтавську службу ОПР Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, згідно наказу від 21.10.2003 ПР №32 та 29.04.2021 наказом №120/0 від 29.04.2021 позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 4-5).

29.04.2021 між ОСОБА_1 та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір №67 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 додатку 19 до колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками. 

Згідно пунктів 2.2 та 2.3 договору про виплату матеріальної допомоги від 29.04.2021 №67, посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, становить 12 915 грн; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 17 років 6 місяців та 9 днів. Розмір матеріальної допомоги становить 226 331 грн (а.с. 6-7).

Згідно додаткової угоди №1/68 про зміну сторони в зобов`язанні до договору №67 від 29.04.2021, укладеної між позивачем та відповідачем, замінено сторону в зобов`язанні з Харківського РСП Украероруху на Дніпровський РСП Украероруху (а.с. 8).

З банківських виписок по картковому рахунку позивача встановлено, що 17.05.2021 ним отримано 10 344,59 грн, 16.12.2021 – 10 396,57 грн, 22.02.2022 - 10 344,57 грн - виплат матеріальної допомоги за договором №67 (а.с. 9-11).

Платіжними інструкціями №855, 856, 857 від 17.05.2021, №3549, 3550, 3551 від 16.12.2021, №432-434 від 22.02.2022 підтверджено виплату позивачу матеріальної допомоги у розмірі, визначеному договором №67, а також перерахування до державного бюджету податку з доходів фізичних осіб та військового збору (а.с. 56-64).

Розмір перерахованої позивачу матеріальної допомоги відповідає сумі отриманих позивачем виплат на картковий рахунок, про що зазначено вище.

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №342/о від 13.05.2021 встановлений порядок виплати матеріальної допомоги позивачу рівними частинами по 12 915,00 грн у період з 29 квітня 2021 до 17 травня 2021, з 29 жовтня 2021 до 28 грудня 2021, з 29 грудня 2021 до 28 лютого 2022, з 01 березня 2022 до 30 квітня 2022, з 01 травня 2022 до 30 червня 2022, з 01 липня 2022 до 31 серпня 2022, з 01 вересня 2022 до 31 жовтня 2022, з 01 листопада 2022 до 31 грудня 2022, з 01 січня 2023 до 28 лютого 2023, з 01 березня 2023 до 30 квітня 2023, з 01 травня 2023 до 30 червня 2023, з 01 липня 2023 до 31 серпня 2023, з 01 вересня 2023 до 31 жовтня 2023, з 01 листопада 2023 до 31 грудня 2023, з 01 січня 2024 до 29 лютого 2024, з 01 березня 2024 до 30 квітня 2024, з 01 травня 2024 до 30 червня 2024, та одну виплату 6776 грн з 01 липня 2024 до 31 серпня 2024 (а.с. 55).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (а.с. 81-82).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №64 від 21.03.2022 призупинено з 01.03.2022 дію наказів зазначеним у додатку №1 цього наказу, зокрема наказу №343/о від 13.05.2021 відносно ОСОБА_1 (а.с. 83-86).

У матеріалах справи міститься копія додаткової угоди №2 до договору №67 від 29 квітня 2021, якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху України мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ОСОБА_1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Зазначена додаткова угода була направлена позивачу засобами поштового зв`язку 13 квітня 2023, однак залишилась не підписаною (а.с. 93-98).

Відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні згідно з наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Сторони визнають та підтверджують, що відповідачем сплачено позивачу 38 745 грн матеріальної допомоги, з яких сплачено податок та військовий збір, сума невиплаченої матеріальної допомоги згідно договору станом на час розгляду справи судом першої інстанції склала 187 586,00 грн.

Визнання у відповіді на відзив від 02.12.2025 позивачем розміру заборгованості у наведеному вище розмірі, суд першої інстанції розцінив як зменшення ним заявлених позовних вимог (а.с. 117).

Суд першої інстанції критично оцінив доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин, й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги.

Зокрема, додаткова угода №2 до договору №67 від 29.04.2021, якою відповідач мав намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ним договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання, залишилась не підписаною ОСОБА_1 , а отже сторонами не було у встановленому пунктом 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього. 

У свою чергу, видача ДП «Украерорух» наказу №141 від 30.03.2022 та наказу №64 від 21.03.2022 не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №67 від 29.04.2021.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи представника відповідача у відзиві щодо ухилення ОСОБА_1 від укладення зазначеної додаткової угоди, оскільки, як вбачається з ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Необґрунтованими є і посилання відповідача на те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з наступного.

Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.

Проте, договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій у вигляді неустойки.

Між тим, статтею 617 ЦК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

При цьому, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань.

В частині вирішення позовної вимоги про стягнення пені, суд першої інстанції прийшов до наступних висновків.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зі змісту п.3.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №67 від 29.04.2021, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та позивачем, вбачається, що відповідач зобов`язався виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись з 12 місяця з дати підписання цього договору до повної виплати для матеріальної допомоги за пунктами 6.25.2 та 6.25.4 колективного договору; 6 місяця з дати підписання цього договору до повної виплати для матеріальної допомоги за пунктом 2.3.2 додатку 19 колективного договору (а.с. 6).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України був встановлений порядок виплати матеріальної допомоги позивачу у період, починаючи з 29.04.2021, і до 31.08.2024 (а.с. 55).

Судом першої інстанції встановлено, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху порушило строки виплати позивачу матеріальної допомоги, не виплативши позивачу вчасно платежі на загальну суму 187 586 грн.

На підставі ч. 1 ст. 549 ЦК України та п.4.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №67 від 29.04.2021, позивач має право на отримання пені в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки, починаючи з 11 робочого дня (зворот а.с. 6).

Отже, у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу пеню.

Суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком пені, яка станом на 31.12.2025 склала 96 343,62 грн, та розрахована, виходячи із чергового платежу у розмірі 10 396,57 грн та загальної заборгованості 144 441,26 грн (з вирахуванням податку та військового збору), та з урахуванням облікової ставки НБУ на 2022 рік становила 10%, 25% річних, на 2023 рік - 25%, 22%, 20%, 16%, 15% річних, на 2024 рік - 15%, 14,5%, 13,5%, 13%, 13,5% річних, на 2025 рік - 13,5%, 14,5%, 15,5% річних.

Водночас, суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача щодо застосування до правовідносин щодо стягнення пені за невиконання умов договору строку позовної давності в один рік та із запропонованим розрахунком пені у період з 12.12.2024 по 11.11.2025, з урахуванням того, що період нарахування пені міг розпочатися лише 12.12.2024 (один рік до дня звернення із позовом до суду), з огляду на таке.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності було призупинено, а саме: згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX): «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX) було встановлено, що у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, а згідно із редакцією закону, що діяла з 30.01.2024 на підставі Закону від 08.11.2023 № 3450-IX: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦКУ, було зупинено на строк дії такого стану.

Тож, перебіг строків позовної давності було призупинено з 02.04.2020 на період карантину та з 17.03.2022 на час воєнного стану.

Законом України № 4434-ІХ, який набрав чинності 04.09.2025, виключено з Цивільного кодексу пункт, що зупиняв ці строки.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги від 28.11.2025, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Васильєвою Л.М.; акту прийому передачі виконаних робіт від 02.12.2025, згідно якого вартість наданих послуг становить 5000 грн (1000 грн - вивчення судової практики, 4000 грн - складання позовної заяви); квитанцію №35 від 28.11.2025 на суму 5 000 грн (а.с. 9-11).

Суд першої інстанції, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерії розумності їх розміру, прийняв до уваги конкретні обставини справи, складність даної справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та прийшов до висновку, що витрати ОСОБА_1 на професійну правову допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 5000 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17).

Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. 

У постановах Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21, від 31.08.2022 року у справі №910/15264/21 зроблено висновок, що у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання не виконане саме у зв`язку з воєнними діями.

Як роз`яснив Верховний Суд у постановах від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 21.09.2022 у справі №911/589/21, від 04.10.2022 у справі №927/25/21, визнання сертифіката Торгово-промислової палати України беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині застосування механізму обчислення та стягнення з відповідача на користь позивача пені за несвоєчасно виплачену допомогу у розмірі 96 343,62 грн та, відповідно, стягнуто розміру судового збору, виходячи з наступного.

Предметом позову є стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 невиплаченої матеріальної допомоги у розмірі 195 141,29 грн.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 22.10.2003 ОСОБА_1 прийнято на роботу по переведенню в Полтавську службу ОПР Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, згідно наказу від 21.10.2003 ПР №32 та 29.04.2021 наказом №120/0 від 29.04.2021 позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 4-5).

29.04.2021 між ОСОБА_1 та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір №67 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 додатку 19 до колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками. 

Згідно пунктів 2.2 та 2.3 договору про виплату матеріальної допомоги від 29.04.2021 №67, посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, становить 12 915 грн; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 17 років 6 місяців та 9 днів. Розмір матеріальної допомоги становить 226 331 грн (а.с. 6-7).

Згідно п. 4.1. договору про виплату матеріальної допомоги від 29.04.2021 №67, у разі невиплати матеріальної допомоги у строки, передбачені п.3.1. цього договору, Підприємство сплачує працівнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки, починаючи з 11 (одинадцятого) робочого дня. 

Згідно п. 4.2. вказаного договору, при порушенні Підприємством умов договору сума матервальної допомоги (її залишок) та нарахована пеня можуть стягуватися працівником у судовому порядку.

Згідно додаткової угоди №1/68 про зміну сторони в зобов`язанні до договору №67 від 29.04.2021, укладеної між позивачем та відповідачем, замінено сторону в зобов`язанні з Харківського РСП Украероруху на Дніпровський РСП Украероруху (а.с. 8).

З банківських виписок по картковому рахунку позивача встановлено, що 17.05.2021 ним отримано 10 344,59 грн, 16.12.2021 – 10 396,57 грн, 22.02.2022 - 10 344,57 грн - виплат матеріальної допомоги за договором №67 (а.с. 9-11).

Платіжними інструкціями №855, 856, 857 від 17.05.2021, №3549, 3550, 3551 від 16.12.2021, №432-434 від 22.02.2022 підтверджено виплату позивачу матеріальної допомоги у розмірі, визначеному договором №67, а також перерахування до державного бюджету податку з доходів фізичних осіб та військового збору (а.с. 56-64).

Розмір перерахованої позивачу матеріальної допомоги відповідає сумі отриманих позивачем виплат на картковий рахунок. 

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (а.с. 81-82).

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №64 від 21.03.2022 призупинено з 01.03.2022 дію наказів зазначеним у додатку №1 цього наказу, зокрема наказу №343/о від 13.05.2021 відносно ОСОБА_1 (а.с. 83-86).

У матеріалах справи міститься копія додаткової угоди №2 до договору №67 від 29 квітня 2021, якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху України мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ОСОБА_1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Зазначена додаткова угода була направлена позивачу засобами поштового зв`язку 13 квітня 2023, однак залишилась не підписаною позивачем (а.с. 93-98).

Відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні згідно з наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Сторони визнають та підтверджують, що відповідачем сплачено позивачу 38 745,00 грн матеріальної допомоги, з яких сплачено податок та військовий збір, сума невиплаченої матеріальної допомоги згідно договору станом на час розгляду справи судом першої інстанції склала 187 586,00 грн.

Визнання у відповіді на відзив від 02.12.2025 позивачем розміру заборгованості у розмірі 187 586,00 грн, суд першої інстанції розцінив як зменшення позивачем заявлених позовних вимог (195 141,29 грн) (а.с. 117).

Як вважає колегія суддів, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості з матеріальної допомоги у розмірі 187 586,00 грн, суд першої інстанції правильно виходив з того, що договір є цивільно-правовим і на нього не поширюється ні дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ні колективний договір, тому договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином. 

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив факт того, що між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини й позивач має право на виплату йому матеріальної допомоги в частині тих платежів, строк сплати яких настав, і які йому в порушення умов договору не виплачує відповідач з підстав призупинення дії відповідних положень колективного договору на підприємстві.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ДП «Украерорух» порушило строки виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги.

Відповідно до п. 3.1. договору про виплату підприємством працівникові матеріальної допомоги підприємство виплачує працівнику матеріальну допомогу у наступному порядку:
- 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії цього Договору;
- залишок суми матеріальної допомоги - по 1 (одному) посадовому окладу кожні 2 (два) місяці, які починають відліковуватись з 6-го (шостого) місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати для матеріальної допомоги за пунктом 2.3.2. Додатку 19 Колективного договору.
З метою виконання умов колективного договору та п. 3.1. договору 13.05.2021 Дніпровським регіональним структурним підрозділом Украероруху виданий наказ «Про проведення виплати матеріальної допомоги» № 342/о, яким з метою виконання умов договору визначений наступний порядок здійснення виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 , всього ДП «Украерорух» мав здійснити 17 виплат рівними частинами по 12 915,00 грн у періоди з 29.04.2021 до 17.05.2021, з 29.10.2021 до 28.12.2021, з 29.12.2021 до 28.02.2022, з 01.03.2022 до 30.04.2022, 01.05.2022 до 30.06.2022, з 01.07.2022 до 31.08.2022, з 01.09.2022 до 31.10.2022, з 01.11.2022 до 31.12.2022, з 01.01.2023 до 28.02.2023, з 01.03.2023 до 30.04.2023, 01.05.2023 до 30.06.2023, з 01.07.2023 до 31.08.2023, з 01.09.2023 до 31.10.2023, з 01.11.2023 до 31.12.2023, з 01.01.2024 до 29.02.2024, з 01.03.2024 до 30.04.2024, з 01.05.2024 до 30.06.2024, та 1 виплату у розмірі 6 776,00 грн у період з 01.07.2024 до 31.08.2024.
Згідно матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що ДП «Украерорух» частково виконав свої договірні зобов`язання, виплативши ОСОБА_1 17.05.2021, 16.12.21, 22.02.2022 кошти на загальну суму 38 745 грн. 

Після 22.02.2022 відповідач в односторонньому порядку припинив виконання вказаного договору.

Тому у ДП «Украерорух» виник обов`язок сплатити позивачу пеню. 

По справі сторонами визнається, що після вирахування із суми заборгованості 187 586,00 грн податку у розмірі 18% та військового збору у розмірі 5%, сума заборгованості буде складати 144 441,22 грн, на яку слід нараховувати пеню у відповідності до п.4.1. договору про виплату матеріальної допомоги від 29.04.2021 №67.

Як стороною позивача, так і стороною відповідача суду першої інстанції надані розрахунки пені на загальний розмір заборгованості 144 441,22 грн (а.с. 137, 176).

Проте, колегія суддів не погоджується з розрахунками пені, які надані сторонами справи. Нарахування пені суд апеляційної інстанції здійснює: за період з 01.03.2022 до 30.04.2022 – у розмірі 8 561,36 грн, з 01.05.2022 до 30.06.2022 - у розмірі 8 126,14 грн, з 01.07.2022 до 31.08.2022 - у розмірі 7 577,70 грн, з 01.09.2022 до 31.10.2022 - у розмірі 7 038,10 грн, з 01.11.2022 до 31.12.2022 - у розмірі 6 489,65 грн, з 01.01.2023 до 28.02.2023 - у розмірі 5 976,59 грн, з 01.03.2023 до 30.04.2023 - у розмірі 5 436,99 грн, 01.05.2023 до 30.06.2023 - у розмірі 4 879,69 грн, з 01.07.2023 до 31.08.2023 - у розмірі 4 400,96 грн, з 01.09.2023 до 31.10.2023 - у розмірі 3 996,17 грн, з 01.11.2023 до 31.12.2023 - у розмірі 3 662,00 грн, з 01.01.2024 до 29.02.2024 - у розмірі 3 344,42 грн, з 01.03.2024 до 30.04.2024 - у розмірі 3 039,01 грн, з 01.05.2024 до 30.06.2024 - у розмірі 2 753,89 грн, з 01.07.2024 до 31.08.2024 – у розмірі 1 293,23 грн (тобто шляхом множення щомісячного розміру заборгованості на ставку пені (%)), а всього у розмірі 76 575,90 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що з ДП «Украерорух» на користь позивача належить стягнути пеню у розмірі 76 575,90 грн. Підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 пені у більшому розмірі відсутні, тому рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення пені підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.

Проте, договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій у вигляді неустойки, в стягненні якої суд першої інстанції відмовив позивачу.

Між тим, статтею 617 ЦК України, а також статтею 218 ГК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 17.08.2022 у справі №922/854/21, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у справі №910/15264/21 наголосив, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс-мажор посилається відповідач в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги щодо звільнення відповідача від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення. Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог ОСОБА_1 обґрунтовано задоволено позов щодо стягнення матеріальної допомоги, строк виплати якої настав.

Щодо позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 3 та 4статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Відповідно до положень Цивільного кодексу України, перебіг строку позовної давності було призупинено, а саме: згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУкраїни (в редакції Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX) було встановлено, що у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, а згідно із редакцією Закону, що діяла з 30.01.2024 на підставі Закону від 08.11.2023 № 3450-IX: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦК України, було зупинено на строк дії такого стану.

Тож, перебіг строків позовної давності було призупинено з 02.04.2020 на період карантину та з 17.03.2022 на час воєнного стану.

Законом України № 4434-ІХ, який набрав чинності 04.09.2025, виключено з Цивільного кодексу пункт, що зупиняв ці строки.

Отже, з урахуванням наведених норм права, якими подовжено/зупинено перебіг позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності.

Також не заслуговують доводи апеляційної скарги щодо розміру витрат на правничу допомогу, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги від 28.11.2025, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Васильєвою Л.М.; акту прийому передачі виконаних робіт від 02.12.2025, згідно якого вартість наданих послуг становить 5000 грн (1000 грн - вивчення судової практики, 4000 грн - складання позовної заяви); квитанцію №35 від 28.11.2025 на суму 5 000 грн (а.с. 9-11), тому, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерії розумності їх розміру, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, її складність, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, приходить до обгрунтованого висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 5000 грн як співмірні зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності розміру.

Згідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». ДП «Украерорух» при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 4 339,95 грн 

Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлений у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимогта принципу пропорційності, з ДП «Украерорух» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2 641,62 грн за подачу позовної заяви до суду першої інстанції.

Також, ДП «Украерорух» підлягає компенсуванню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 377,52 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Шляхом взаємозаліку, з ДП «Украерорух» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2 264,10 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України –задовольнити частково. 

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 березня 2026 року в частині стягнення пені за несвоєчасно виплачену допомогу у розмірі 96 343,62 грн та в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судового збору у розмірі 2 893,30 грн – змінити.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасно виплачену допомогу у розмірі 76 575,90 грн.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір у розмірі 2 264,10 грн. 

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 березня 2026 року в частині стягнення заборгованість по виплаті матеріальної допомоги за договором №67 від 29.04.2021 у розмірі 187 586 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2026 року.

СУДДІ:  А. І. Дорош  О. А. Лобов   В. М. Триголов