ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року місто Київ
Справа № 761/21402/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3582/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Бондаренко Інною Юріївною, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року (суддя Пономаренко Н.В.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Універмаг «Україна», про стягнення грошової компенсації за трудовим контрактом та недоотриманої заробітної плати

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 позивачка через систему «Електронний суд» звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з ПрАТ «Універмаг «Україна» на її користь:
1) грошову компенсацію за трудовим контрактом в розмірі 40 248 500 грн;
2) середній заробіток за час затримки при звільненні, недоотриманої заробітної плати в розмірі 1 449 658,14 грн;
3) грошову винагороду згідно з п. 3.3. трудового контракту в розмірі 163 000 доларів США, що в перерахунку на українську гривню становить 6 560 505,50 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначала, що рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ВАТ «Універмаг «Україна» від 12.06.2007 її було призначено директором товариства, а 01.02.2009 з нею укладено контракт, який передбачав визначений розмір заробітної плати (у гривневому еквіваленті 4 000 доларів США «чистими», а з 01.06.2011 - 7 000 доларів США «чистими»), щорічну індексацію на 20 %, піврічну винагороду 50 % від зарплати за останні 6 місяців, можливість одноразових винагород і надбавок, а також виплату компенсації 1 000 000 доларів США та забезпечення медичного страхування у разі припинення контракту на підставах, визначених пунктом 6.2.
Рішенням загальних зборів акціонерів від 18.04.2012 її усунули (відсторонили) від виконання обов`язків директора, однак наказ про відсторонення не містив застережень про припинення виплати зарплати, і тому в період відсторонення їй продовжували нараховувати та виплачувати заробітну плату, що підтверджується довідками про доходи.
Надалі, 28.03.2014 позивачку звільнили з посади директора за прогул без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Водночас із нею не був проведений повний розрахунок, оскільки не виплачено зарплату за період 01.02.2013-28.03.2014, а також не виплачено передбачені контрактом винагороду (п. 3.3) і компенсацію (п. 6.7), оскільки звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП є «іншою підставою, передбаченою чинним законодавством» у розумінні п. 6.2.4 контракту, а отже на неї поширюються гарантії компенсаційної виплати, визначені п. 6.7 контракту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 10 червня 2025 року позов залишив без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Бондаренко І.Ю. 20 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати.
Вказує, що суд безпідставно відхилив нотаріально засвідчену копію трудового контракту від 01.02.2009, не зазначив у рішенні факту її наявності та не навів мотивів відхилення такого доказу. Нотаріально засвідчена копія є належним і допустимим доказом, а втрата оригіналу не може позбавляти особу права на судовий захист.
Зазначає, що суд, надаючи перевагу доводам відповідача, який також не надав оригіналу контракту від 13.06.2007, здійснив вибіркову оцінку доказів і фактично виклав у рішенні лише позицію сторони, на користь якої ухвалено рішення, що є порушення принципів умотивованості судового рішення та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Посилається на те, що суд не дослідив і не надав належної оцінки протоколу Наглядової ради від 01.02.2009 та додатку до нього (проєкту контракту), хоча представник позивачки повідомляв про наявність оригіналу та готовність надати його для огляду. Суд лише констатував наявність копії відповідного протоколу, але не вжив жодних процесуальних заходів для витребування або огляду оригіналу (не запросив оригінал, не ініціював його витребування від особи, у якої він перебуває, не призначив огляд документа в судовому засіданні).
Суд помилково дійшов висновку, що експертний висновок не підтверджує справжність підпису на контракті від 01.02.2009, оскільки експерт встановив ймовірне виконання підпису відповідною посадовою особою, а відсутність категоричного висновку зумовлена лише браком оригіналу документа, а не сумнівами в автентичності.
Суд першої інстанції не дав правової оцінки доводам позивачки щодо незаконності її звільнення, зокрема тому, що відсторонення від посади не було скасоване у встановленому порядку; звільнення було здійснене без попереднього поновлення на посаді (звільнено відсторонену особу); наказ про звільнення виданий особою, яка не мала відповідних повноважень; позивачку не було належним чином повідомлено про звільнення, трудову книжку їй не повернуто.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Єлисеєв Є.В. проти апеляційної скарги заперечував та вважав, що суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини та правильно застосував норми матеріального права, а тому просив оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.
На спростування доводів апеляційної скарги зазначав, що позивачка, попри власні твердження про наявність оригіналу контракту від 01.02.2009, не надала його на вимогу суду, а згодом повідомила про відсутність такого документа. За цих обставин суд першої інстанції обґрунтовано не враховував надану позивачкою копії контракту, оскільки неможливо перевірити його автентичність.
Звертає увагу, що протоколом Наглядової Ради від 01.02.2009 №01.1 НР/09 затверджувався контракт, умови якого викладено в Додатку № 1 до Протоколу, водночас такого додатку позивачка не надала, а тому відсутні підстави вважити, що цим протоколом затверджувався контракт від 01.02.2009, копія якого надана позивачкою. Окрім того, сам протокол не може вважатися належним і допустимим доказом, оскільки його зміст суперечать порядку його ведення відповідно до Статуту товариства (відсутність англійської мови, місця, дати та часу проведення засідання).

Рух справи в суді

Київський апеляційний суд ухвалою від 23 жовтня 2025 року витребував з Шевченківського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 761/21402/24.
На запит суду матеріали справи надійшли 01 грудня 2025 року.
Київський апеляційний суд ухвалами від 09 грудня 2025 року поновив скаржнику строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу залишив без руху для надання доказів сплати судового збору.
Ухвалою від 15 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03 лютого 2026 року.
У судовому засіданні 03 лютого 2026 року представник позивача - адвокат Бондаренко І.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстави, викладених у ній, представники відповідача - адвокати Скрипник С.В. та Єлисеєв Є.В. проти апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. По справі оголошено перерву до 17 лютого 2026 року для додаткового вивчення матеріалів справи.
У судовому засіданні 17 лютого 2026 року протокольною ухвалою суду приєднано до матеріалів справи засвідчену нотаріусам копію контракту від 01 лютого 2009 року разом із останнім аркушем, на якому зазначено засвідчувальний напис нотаріуса (т. 2 а. с. 211-217). Представники позивача на запитання суду щодо наявності печатки Універмагу на контракті відповіді не надали. Представники відповідача пояснили суду, що зміна організаційно-правової форми Універмагу з ВАТ на ПАТ відбулася у 2010 році. Оголошено перерву до 31 березня 2026 року для додаткового вивчення матеріалів справи.
У судовому засіданні 31 березня 2026 року протокольною ухвалою частково задоволено клопотання представника позивача - адвокат Бондаренко І.Ю. від 10 березня 2026 року про долучення доказів, приєднано до матеріалів справи відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу за період з червня 2007 року по грудень 2011 року (т. 2 а. с. 230-231), із січня 2012 року по березень 2014 року (т. 2 а. с. 231-232), відмовлено в приєднані до матеріалів справи копії рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року по справі № 6-30971св12, відкладено вирішення клопотання представника відповідача - адвоката Єлисеєва Є.В. про призначення експертизи. У зв`язку із цим оголошено перерву до 28 квітня 2026 року.
У судовому засіданні в режимі відеоконференції 28 квітня 2026 року протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача - адвоката Єлисеєва Є.В. від 29 березня 2026 року про призначення експертизи та від 21 квітня 2026 року про виклик та допит свідка. 
Представники позивача - адвокат Бондаренко І.Ю. та Андрощук С.В. кожен окремо просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог. 
Представники відповідача - адвокати Скрипник С.В. та Єлисеєв Є.В. просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції встановив, що Приватне акціонерне товариство «Універмаг «Україна» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Універмаг «Україна», а раніше - Відкритого акціонерного товариства «Універмаг «Україна».
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, позачерговими загальними зборами акціонерів ВАТ «Універмаг Україна» від 12.06.2007 ОСОБА_1 було обрано на посаду директора ВАТ «Універмаг Україна».
На виконання рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Універмаг «Україна» від 18.04.2012 (протокол від 18.04.2012) наказом виконуючого обов`язки директора ПАТ «Універмаг «Україна» Левінзона Р.М. від 18.04.2012 позивачку усунуто (відсторонено) від виконання обов`язків директора ПАТ «Універмаг «Україна» з 18.04.2012.
Наказом директора ПАТ «Універмаг Україна» ОСОБА_1 від 28.01.2013 №11-ОС ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до шести років з 25.02.2013; наказом (розпорядженням) про надання відпустки директору ОСОБА_1.від 30.01.2013 надано відпустку з 04.02.2013 по 17.02.2013; наказом (розпорядженням) про надання відпустки директору ОСОБА_1 від 04.02.2013 надано відпустку з 18.02.2013 по 24.02.2013. Всі ці накази підписані саме директором ОСОБА_1
Грошові кошти за вказані відпустки, крім відпустки по догляду за дитиною до шести років, яка надається без збереження заробітної плати, виплачені позивачці у повному обсязі, що підтверджується довідкою ПАТ «Універмаг Україна» від 30.04.2013 та 15.05.2013, а також відомістю за 30.01.2013 та платіжним дорученням від 24.04.2013.
Зазначене підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2013 у справі №761/5667/13 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Універмаг «Україна», третя особа: компанія Квінн Холдінгс Свіден АБ, про поновлення на роботі, яким в задоволенні позову було відмовлено.
Вищевказане рішення суду набрало законної сили 20.11.2013 (т. 2 а. с. 11-14).
Отже, судом встановлено, що всі виплати по заробітній платі позивачці були здійснені до 25.02.3013.
Починаючи з 25.02.2013 і до моменту звільнення, позивачка не отримувала заробітну плату оскільки перебувала в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до шести років на підставі її заяви, оскільки відповідно до ст. 179 КЗпП України відпустка по догляду за дитиною до шести років надаються працівнику без збереження заробітної плати.
Так, наказом виконуючого обов`язки директора ПАТ «Універмаг «Україна» Левінзона Р. від 22.04.2013 № 59-ОС було погоджено ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 25.02.2013 до 27.03.2014 та визначено 28.03.2014 днем виходу ОСОБА_1 з відпустки (т.1 а.с. 88).
Також, матеріалами справи підтверджено, що наказом голови правління ПАТ «Універмаг «Україна» Левінзона Р. №05-ОС від 26.06.2014 позивачку звільнено з посади директора ПАТ «Універмаг «Україна» з 28.03.2014 за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Цим наказом наказано головному бухгалтеру провести розрахунок з ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням та забезпечити видачу належним чином оформленої трудової книжки.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії наказу, підставою для видачі наказу про звільнення позивачки стали: акти про відсутність працівника на роботі від 28.03.2014, 15.04.2014, наказ №5 від 21.04.2014 «Щодо проведення службового розслідування», акт службового розслідування від 20.05.2014 з матеріалами службового розслідування, акт про відмову в наданні пояснень від 20.06.2014 (т. 1 а. с. 31).
Доказів скасування вказаного наказу про звільнення - стороною позивачки надано не було.
Відповідач у судовому засіданні заперечував наявність контракту між сторонами в редакції від 01.02.2009, оскільки вважає, що з позивачкою укладався контракт від 12.06.2007, тобто, одразу після її призначення на посаду директора. У відповідача примірник контракту в редакції від 01.02.2009, копію якого позивачкою додано до позовної заяви, відсутній як в оригіналі так і в копії, а так само відсутня й будь-яка інформація про те, що такий коли-небудь існував.
До відзиву на позовну заяву відповідач долучив ксерокопію контракту від 13.06.2007, укладеного між ВАТ «Універмаг «Україна» в особі голови наглядової ради Пітера Квінна, та ОСОБА_1, яка призначена на посаду директора ВАТ «Універмаг «Україна» 13.06.2007 безстроково (а.с. 81 т.1).
Представником позивачки при зверненні до суду подано копію контракту, але в редакції від 01.02.2009, укладеного між ВАТ «Універмаг «Україна» в особі голови наглядової ради Пітера Квінна, та ОСОБА_1, яка призначена на посаду директора ВАТ «Універмаг «Україна» 13.06.2007 безстроково(т. 1 а. с. 18-21).
Окрім цього, представником позивачки надана також копія проекту контракту, на першому аркуші в правому верхньому куті міститься відмітка «Проект контракту. Додаток №1 до протоколу № 01.1НР/09 від 01.02.2009». Оригінал вказаного документу також наданий не був (а.с. 181 т.1).
Представником позивачки подано до суду копію висновку експерта Коструб А.М. від 02.06.2025, складеного за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою адвоката Андрощука С.В. по об`єкту дослідження - копії контракту від 01.02.2009. І вказаний висновок не підтверджує справжність підписів наявних на копії. Контракту.
Відповідно до вищезазначеного висновку, підпис від імені Пітера Квінна , зображення якого міститься в копії контракту з директором ВАТ «Універмаг «Україна» від 01.02.2009 в графі «Голова наглядової ради Пітер Квінн» виконаний ймовірно Пітером Квінном. Вирішити питання в категоричній формі можливо за наявності в розпорядженні експерта оригіналу досліджуваного документа (т. 2 а. с. 107-108).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, додаткових пояснень представників сторін та долучених доказів на стадії апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення зміні чи скасуванню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із такого:
- всі виплати по заробітній платі позивачці були здійснені до 25.02.3013. Починаючи з 25.02.2013 і до моменту звільнення, позивачка не отримувала заробітну плату оскільки перебувала в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до шести років на підставі її заяви. Відповідно до ст. 179 КЗпП України відпустка по догляду за дитиною до шести років надається працівнику без збереження заробітної плати;
- на момент звільнення у відповідача перед позивачкою не було жодних заборгованостей щодо виплати заробітної плати, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, недоотриманої заробітної плати в розмірі 1 449 658,14 грн не підлягають задоволенню;
- наявність тільки копії контрактів в матеріалах справи без надання їх оригіналів, створює сумніви щодо автентичності документів, які подані як письмові докази, що, в цьому випадку, унеможливлює перевірку доказів на їх належність, достовірність, допустимість і достатність та позбавило можливості суд перевірити умови контракту у їх взаєморозумінні із заявленими позовними вимогами;
- здійснюючи оцінку наданим доказам, зокрема: копії контракту з директором ВАТ «Універмаг «Україна» від 01.02.2009 (т.1 а.с.18-21 - надано позивачкою), а також копії контракту в редакції від 13.06.2007 (т.1 а.с. 81-82 - надано відповідачем), - суд їх оцінює критично та не враховує положення вказаних документів під час розгляду справи по суті заявлених вимог, оскільки копії контрактів надані сторонами виключно в копіях, вимоги про надання оригіналів вказаних контрактів, - сторони не виконали, а тому при вирішенні вказаної справи, суд застосовує положення ч. 6 ст. 95 ЦПК України, які передбачають, що якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги;
- оскільки суду під час розгляду заявленого позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 40 248 500 грн грошової компенсації за трудовим контрактом від 01.02.2009 (п.п. 6.7, 6.2) та про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової винагороди в розмірі 163 000 доларів США ( відповідно до п.п. 3.4 контракту від 01.02.2009), - не було надано оригінал контракту, у цьому випадку оригінал контракту в редакції від 01.02.2009, на умови якого посилається позивачка при зверненні до суду із вказаним позовом, - у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки подана позивачкою копія контракту в редакції від 01.02.2009 не береться судом до уваги відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України;
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції та зазначає таке.

Основну частину апеляційної скарги становлять доводи щодо безпідставності висновку суду про неможливість врахування нотаріально засвідченої копії контракту від 01.02.2009, неправильну оцінку судом висновку експерта та неврахування судом інших доказів на підтвердження автентичності контракту від 01.02.2009.
Надаючи оцінку вказаним доводам та відхиляючи їх за необґрунтованістю колегія суддів вказує на таке.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття законного судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Положеннями статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
На виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач у позові повідомила, що в неї в оригіналі є зокрема контракт від 01.02.2009 (т. 1 а. с. 10 зворот).
У ході розгляду справи відповідач висловив сумнів щодо відповідності копії контракту від 01.02.2009 оригіналу (т. 1 а. с. 67), у зв`язку із чим, у судовому засіданні представник відповідача - адвокат Монастирський Д.О. заявив клопотання про витребування у позивача оригіналу контракту від 01.02.2009, на що представники позивача зазначили - адвокат Бондаренко І.Ю.: «оригінал відсутній, є нотаріально засвідчена копія», адвокат Андрощук С.В.: «оригінал перебував в Універмазі Україна» (т. 1 а. с. 166).
Такі ж дії вчинила і сторона позивача шляхом подання клопотання про витребування оригіналу письмового доказу - контракту від 13.06.2007 (т. 1 а. с. 134), яке в тому ж судовому засіданні також задоволено (т. 1 а. с. 167).
Із указаного вбачається, що сторона позивача свідомо й прямо ввела суд в оману на стадії подання позовної заяви, чітко виділивши в окремому підрозділі позовної заяви інформацію про наявність у сторони позивача оригіналу контракту від 01.02.2009, розуміючи, що такого вона не має. 
Враховуючи це, а також позицію відповідача, який заперечував автентичність контракту від 01.02.2009, суд обґрунтовано витребував у позивача оригінал такого контакту, який суду так і не був наданий до закінчення судового розгляду, а тому суд так само законно й обґрунтовано застосував приписи ч. 5 ст. 95 ЦПК України і не взяв до уваги копію контракту від 01.02.2009. 
Пояснення сторони позивача про те, що позивачка дійсно мала оригінал контракту, мала надію та намагалася його знайти для виконання вимог суду, у зв`язку із чим також просила продовжити строк для пред`явлення оригіналу контракту від 01.02.2009 (т. 2 а. с. 1-2), є неспроможними для того, аби стверджувати про добросовісне ставлення позивача до своїх процесуальних обов`язків.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом факту нотаріального посвідчення такої копії, інших доказів на підтвердження автентичності контракту від 01.02.2009 (протокол Наглядової ради, проєкт контракту до нього, імовірний висновок експерта) також є неспроможними для висновку, що при вирішенні справи суд порушив норми процесуального права в частині оцінки доказів.
Дійсно, відповідно до приписів пункту 2 глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при підготовці до засвідчення вірності копій документів і виписок з них нотаріус зобов`язаний особисто звірити з оригіналом документа копію чи виписку з документа, вірність яких він засвідчує. Водночас сам по собі факт нотаріального посвідчення копії документа не усуває обов`язку сторони надати оригінал письмового доказу у випадку, коли інша сторона заперечує його справжність, а суд ставить під сумнів відповідність копії оригіналу. 
Окрім цього, під час апеляційного розгляду сторона позивача не змогла пояснити суду хронологію та фактичні обставини нотаріального посвідчення контракту від 01.02.2009, зокрема склалися такі обставини.
Згідно з посвідчувальним написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського О.О., 07.10.2011 було засвідчено вірність копії контракту від 01.02.2009 з оригіналу документа (т. 2 а. с. 217). Водночас на кожній сторінці наданої копії контракту містяться відбитки печатки із зазначенням організаційно-правової форми товариства як «Публічне акціонерне товариство», хоча контракт датований 01.02.2009, тобто періодом, коли товариство мало організаційно-правову форму «Відкритого акціонерного товариства».
У додаткових поясненнях від 08.02.2026 (т. 2 а. с. 208) сторона позивача фактично пояснила появу таких відбитків тим, що печатка ПАТ «Універмаг «Україна» була проставлена не на оригіналі контракту, а саме на копії документа як засвідчувальний реквізит товариства при виготовленні копії, після чого така копія була посвідчена нотаріусом після звірення з оригіналом. Тобто сама сторона позивача розмежовує оригінал контракту без печаток та копію контракту, на якій печатки були проставлені пізніше.
За таких обставин позиція позивача є внутрішньо суперечливою. 
Якщо позивач подала нотаріусу вже виготовлену копію контракту з відбитками печатки ПАТ «Універмаг «Україна», то нотаріально засвідчена копія не може сама по собі підтверджувати, що саме такі реквізити містив оригінал контракту від 01.02.2009. У такому разі нотаріус мав справу з копією, яка вже містила пізніші засвідчувальні реквізити товариства, а тому факт нотаріального засвідчення не усуває сумнівів у відповідності цієї копії первісному оригіналу документа.
Якщо ж виходити з того, що нотаріус дійсно звіряв копію саме з оригіналом контракту від 01.02.2009, який, за твердженням позивача, не містив відбитків печатки товариства, то копія, засвідчена нотаріусом, мала б відповідати такому оригіналу, тобто також не містити зазначених печаток. У протилежному випадку засвідчена копія відображає не зміст оригіналу, а зміст іншого документа - копії, до якої після укладення контракту були додані нові реквізити.
Отже, наведені обставини допускають лише два логічні варіанти: або оригінал контракту від 01.02.2009 не містив жодних відбитків печатки ПАТ «Універмаг «Україна», і тоді нотаріально засвідчена копія з такими печатками не відповідає оригіналу; або нотаріус фактично засвідчував не копію, тотожну оригіналу контракту, а копію документа, попередньо оформлену із проставленням пізніших печаток товариства. В обох випадках сам факт нотаріального засвідчення копії не підтверджує достовірність поданого позивачем тексту контракту як такого, що відповідає оригіналу документа від 01.02.2009.
Колегія суддів також враховує, що печатка з найменуванням ПАТ «Універмаг «Україна» могла бути виготовлена лише після зміни організаційно-правової форми товариства, а не на дату укладення контракту 01.02.2009. У додаткових поясненнях відповідач посилався на наказ від 11.05.2010 щодо виготовлення печаток у зв`язку з перейменуванням ВАТ «Універмаг «Україна» у ПАТ «Універмаг «Україна» (т. 2 а. с. 76), що додатково підтверджує неможливість існування таких відбитків на первісному оригіналі контракту станом на 01.02.2009.
За таких умов доводи апеляційної скарги про те, що нотаріально засвідчена копія контракту від 01.02.2009 сама по собі підтверджує існування та зміст оригіналу цього контракту, не можуть бути прийняті судом як переконливі. Наявні у справі суперечності стосуються не лише форми подання доказу, а й фактичної тотожності засвідченої копії тому оригіналу, на який посилається позивач як на підставу заявлених вимог.
Посилання на те, що суд нібито здійснив вибіркову оцінку доказів та надав перевагу доводам відповідача, є необґрунтованими, оскільки із рішення суду вбачається, що суд однаково критично поставився до копій контрактів, наданих обома сторонами, та не поклав у основу рішення жоден із них саме з підстав ненадання оригіналів. Такий підхід відповідає принципу рівності сторін і не свідчить про упередженість суду чи порушення засад змагальності.
Щодо доводів про неналежне дослідження протоколу Наглядової ради та додатку до нього, колегія суддів зазначає, що вказані документи були подані також у копіях і без надання їх оригіналів. За відсутності оригіналу контракту від 01.02.2009 навіть підтвердження факту розгляду проєкту контракту Наглядовою радою саме по собі не доводить факту укладення сторонами контракту в тій редакції, на яку посилається позивачка, його підписання уповноваженими особами та набрання ним чинності. Обов`язок доведення цих обставин покладався на позивачку як на сторону, що обґрунтовує свої вимоги існуванням відповідного контракту.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного тлумачення судом висновку експерта також не дають підстав для скасування рішення, оскільки зі змісту висновку вбачається, що експерт не зміг зробити категоричного висновку щодо справжності підпису у зв`язку з відсутністю оригіналу документа. Ймовірний характер висновку не усуває сумнівів у достовірності копії документа та не може замінити дослідження оригіналу письмового доказу. Суд першої інстанції обґрунтовано врахував обмежену доказову силу такого висновку і надав йому оцінку в сукупності з іншими доказами.
З урахування викладеного, рішення суду в частині відмови у стягненні грошової компенсації в розмірі 40 248 500 грн, грошової винагороди в розмірі 163 000 доларів США, є законним та обґрунтованим.
Разом із цим, колегія суддів вважає за можливе надати повноцінну оцінку доводам апеляційної скарги щодо цих позовних вимог у розрізі припущення про існування контракту від 01.02.2009.

Щодо грошової компенсації 
Відповідно до п. 6.7 контракту від 01.02.2009 (далі - Контракт) у разі припинення контракту відповідно до п. 6.2 виплатити Керівнику компенсацію у розмірі 1 000 000 доларів США та забезпечити медичне страхування терміном на 3 роки.
Відповідно до п. 6.2 Контракту цей Контракт припиняється: 
за згодою Сторін (6.2.1); 
з ініціативи Вищого органу Товариства або наглядової ради Товариства (6.2.2); 
з ініціативи Керівника у випадках, передбачених пунктом 6.4. цього Контракту (6.2.3); 
з інших підстав, передбачених чинним законодавством України (6.2.4).
Наказом голови правління ПАТ «Універмаг «Україна» Левінзона Р. №05-ОС від 26.06.2014 позивачку було звільнено з посади директора ПАТ «Універмаг «Україна» з 28.03.2014 за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Позивач вважає, що оскільки таке звільнення проведено «з інших підстав, передбачених чинним законодавством України», тобто в порядку п. 6.2.4 Контракту, то вона має право на компенсацію за припинення Контракту відповідно до п. 6.7.
Колегія суддів вказує на таке.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
Як вбачається зі змісту п. 6.7 Контракту, він установлює саме компенсаційну виплату, тобто грошове відшкодування (зрівноважування, покриття втрат чи витрат), пов`язане з припиненням контракту з підстав, перелічених у пункті 6.2 Контракту. 
Зміст і логіка пунктів 6.2 та 6.7 у взаємозв`язку свідчать, що така компенсація має характер гарантії для Керівника на випадок завершення співпраці в ситуаціях, які за своєю природою:
а) не зумовлені винною поведінкою Керівника та можуть ставити його у менш сприятливе становище (припинення з ініціативи Вищого органу Товариства чи Наглядової ради Товариства - пункт 6.2.2);
б) є узгодженим, мирним завершенням правовідносин без конфлікту та взаємних претензій (припинення за згодою сторін - пункт 6.2.1);
в) є вимушеним припиненням з ініціативи Керівника у випадках, коли він об`єктивно не може продовжувати виконання обов`язків (пункт 6.2.3 у зв`язку із пунктом 6.4: стан здоров`я/інвалідність).
Усі ці випадки об`єднує спільна ознака: контракт припиняється за таких умов, коли Керівник не порушує дисциплінарних обов`язків (або принаймні припинення не є реакцією на винне порушення), а отже виплата, передбачена пунктом 6.7, виконує функцію захисного механізму, а не винагороди.
Натомість звільнення за прогул без поважних причин за своєю правовою природою є дисциплінарним заходом реагування на винну поведінку працівника, оскільки прогул означає нез`явлення на роботу без поважних причин і передбачає негативні наслідки саме як результат порушення трудових обов`язків. 
За таких обставин тлумачення пункту 6.2.4 Контракту («інші підстави, передбачені чинним законодавством України») як такого, що автоматично поширює дію пункту 6.7 на випадки звільнення за винні порушення, призводило б до очевидно неприйнятного результату, за якого працівник (керівник), звільнений за дисциплінарний проступок, отримує «компенсацію» у розмірі 1 000 000 доларів США.
Таке тлумачення суперечило б засадам приватного права, насамперед принципу розумності, оскільки фактично перетворювало б компенсаційну гарантію на заохочення до порушення трудової дисципліни або, щонайменше, на усунення негативних наслідків винної поведінки коштом роботодавця. Розумна мета компенсаційної умови договору полягає у зрівноваженні інтересів сторін при припиненні співпраці у «нейтральних» або вимушених для Керівника ситуаціях, але не у створенні для нього майнових переваг у разі припинення контракту через дисциплінарний проступок.
Додатково колегія суддів враховує очевидну непропорційність такого тлумачення умов Контракту, оскільки заявлена компенсація у розмірі 1 000 000 доларів США становить надзвичайно значну майнову санкцію для роботодавця з огляду на те, що при передбаченні заробітної плати у розмірі 4 000 доларів США, а з 01.06.2011 - 7 000 доларів США, компенсація у розмірі 1 000 000 доларів США є співмірною з багаторічною оплатою праці керівника, а не з розумним відшкодуванням втрат у разі припинення контракту. Така компенсація дорівнювала б приблизно оплаті праці за 12 років (при заробітній платі 7 000 доларів США) або за 21 рік (при 4 000).
Таким чином, навіть погоджуючись із тим, що звільнення формально може підпадати під загальне формулювання пункту 6.2.4 як «інша підстава, передбачена законодавством», колегія суддів виходить із необхідності тлумачити пункт 6.7 у світлі його правової природи та цілі, а також з урахуванням принципу розумності, а тому звільнення за прогул не може розглядатися як випадок, для якого Контрактом передбачено компенсацію за пунктом 6.7, оскільки за характером і змістом ця підстава не є співмірною з підставами, що покликані забезпечити Керівнику захист або справедливе завершення співпраці, і не може породжувати право на компенсаційну виплату.

Щодо грошової винагороди
Відповідно до п. 3.3 Контракту виплачувати винагороду по результатах роботи за кожне півріччя у розмірі 50 % від розміру заробітної плати за останні 6 місяців.
Позивач тлумачить вказаний пункт як такий, що передбачає обов`язковий і системний (недискреційний та недовільний) характер винагороду з огляду на словосполучення «за кожне півріччя», а також вказує, що лише п. 3.4 Контракту визначає чіткі випадки, коли така винагорода не виплачується (відсутність прибутку, наявність нещасного випадку зі смертельним випадком). Відповідно, за відсутності передбачених п. 3.4 обставин, винагорода підлягала виплаті обов`язково.
Колегія суддів не погоджується з тлумаченням позивачки п. 3.3 Контракту як такого, що встановлює безумовний, автоматичний та гарантований характер виплати відповідної винагороди враховуючи таке.
Із буквального змісту п. 3.3 прямо вбачається, що йдеться про виплату винагороди по результатах роботи, тобто виплата поставлена у залежність від наявності певних досягнутих показників, ефективності діяльності або інших об`єктивних результатів виконання Керівником своїх функцій. Саме словосполучення «по результатах роботи» є визначальним і не може ігноруватися при тлумаченні умови контракту, оскільки воно вказує на умовний характер такої виплати. Вказівка на періодичність («за кожне півріччя») визначає лише можливий розрахунковий інтервал оцінки діяльності, але не перетворює винагороду на фіксовану та безумовну складову заробітку.
Позивачка, обґрунтовуючи вимогу про стягнення винагороди, не навела конкретних результатів своєї роботи, які відповідно до змісту п. 3.3 Контракту могли б бути підставою для її нарахування, не подала доказів досягнення відповідних показників діяльності товариства або власного управлінського результату, а також не довела факту прийняття уповноваженим органом рішення про нарахування такої винагороди. Саме на позивачці як на стороні, що заявляє вимогу про стягнення грошових коштів, лежить обов`язок довести наявність підстав для їх виплати.
Посилання позивачки на пункт 3.4 Контракту як на вичерпний перелік випадків невиплати винагороди не спростовує необхідності доведення позитивної умови - наявності результатів роботи, які виправдовують її нарахування. Сам по собі факт того, що відповідач не довів наявність обставин, передбачених пунктом 3.4, не означає автоматичного виникнення у позивачки права на винагороду. Відсутність підстав для невиплати не тотожна доведеності підстав для виплати.
Доводи позивачки фактично зводяться до підміни умови «по результатах роботи» умовою «за фактом перебування на посаді протягом півріччя». Однак такий підхід не відповідає змісту пункту 3.3 Контракту, оскільки нівелює словосполучення «по результатах роботи» та перетворює винагороду на гарантовану частину заробітної плати, хоча з тексту Контракту такої безумовності не вбачається.
Крім того, колегія суддів бере до уваги і неузгодженість самого формулювання пункту 3.4 Контракту, з якого вбачається, що він містить посилання на «преміальні, передбачені пунктами 3.3, 3.4 та 3.5 цього Контракту», тобто фактично згадує пункт 3.4 як такий, що одночасно визначає і преміальну виплату, і умови її ненарахування. Така редакційна неузгодженість додатково не дозволяє тлумачити пункт 3.3 у відриві від його буквального змісту як такий, що встановлює безумовну, автоматичну та гарантовану виплату.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
З урахуванням викладеного, п. 3.3 Контракту не встановлює безумовного обов`язку роботодавця здійснювати виплату винагороди за сам факт спливу піврічного періоду, а передбачає можливість її виплати залежно від результатів роботи, які мають бути доведені стороною, що претендує на таку виплату. Оскільки позивачкою не доведено наявність результатів роботи, які б утворювали підставу для нарахування винагороди, підстав для її стягнення суд не вбачає.
Крім того, долучені під час апеляційного розгляду відомості ДПС також не підтверджують факту системного нарахування позивачці піврічної винагороди за пунктом 3.3 Контракту. Якби така винагорода дійсно мала безумовний і регулярний характер, на якому наполягає позивачка, її нарахування мало б знаходити відображення у відповідних податкових та бухгалтерських даних як складова доходу працівника. Натомість позивачка не довела, що заявлена до стягнення винагорода у розмірі 163 000 доларів США будь-коли нараховувалася товариством, визнавалася ним як заборгованість або відображалася у документах податкової чи бухгалтерської звітності.

Щодо недоотриманої заробітної плати
У позові вказано про те, що за період з 01 лютого 2013 року по 28 березня 2014 року відповідач безпідставно припинив виплату заробітної плати, незважаючи на те, що під час відсторонення продовжував нараховувати та виплачувати її.
В апеляційній скарзі повторно наведено аналогічні доводи, проте не вказано в чому полягає незаконність чи необґрунтованість висновків суду в частині відмови в задоволенні цих позовних вимог.
Відмовляючи в задоволенні цих вимог суд виходив із того, що рішенням суду у справі № 761/5667/13, яке набрало законної сили, установлено, що всі виплати по заробітній платі позивачці були здійснені до 25.02.2013, а з 25.02.2013 позивач перебувала в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до шести років на підставі її заяви.
Колегія суддів повністю погоджується із такими мотивами суду першої інстанції, при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (п. 30 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).
Як було вказано, апеляційна скарга не містить доводів щодо помилковості, незаконності чи необґрунтованості висновків суду щодо відмови в задоволенні зазначених позовних вимог, а тому колегія суддів не вважає за необхідне повторно їх відхиляти.
Разом із цим, колегія суддів враховує і долучені під час апеляційного розгляду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків щодо джерел та сум нарахованого доходу позивачки. Такі відомості самі по собі не підтверджують ні існування контракту від 01.02.2009, ні наявність у відповідача обов`язку здійснювати виплати саме у розмірах, передбачених таким контрактом. Вони лише відображають інформацію про доходи, які були задекларовані/відображені податковим агентом, і тому можуть оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами, але не замінюють доказів існування самого контракту та конкретних умов оплати праці.
Водночас зазначені відомості не спростовують висновків суду першої інстанції щодо проведення розрахунку із позивачкою. Як зазначав відповідач у додаткових поясненнях, дані ДПС за І квартал 2013 року узгоджуються з розрахунковими листами за січень, лютий та березень 2013 року: за січень 2013 року позивачці було нараховано 138 155,00 грн, за лютий 2013 року - 4 841,52 грн, за березень 2013 року - 22 864,80 грн, тобто загалом 165 861,32 грн, що відповідає відомостям ДПС за відповідний період.
Такі відомості ДПС не підтверджують наявність заборгованості із заробітної плати за період з 01.02.2013 по 28.03.2014, а навпаки узгоджуються з доказами відповідача про здійснення нарахувань і виплат за період, за який заробітна плата підлягала нарахуванню. 
З матеріалів справи також вбачається, що позивач перебувала у відпустках за період з 04.02.2013 по 27.03.2014 (накази позивача від 28.01.2013 № 11-ОС, від 30.03.2013 № 4, від 04.02.2013 № 14 - т. 1 а. с. 79, 80, 83, 88), 28.03.2014 вона не вийшла на роботу, 02 та 03 лютого 2013 року це вихідні (неробочі) дні, а за робочий день 01.02.2013 року позивачці здійснено виплату у квітні 2013 року (т. 1 а. с. 89).
Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність правової оцінки законності звільнення, колегія суддів зазначає, що предметом цього спору є стягнення грошових сум, а не поновлення на роботі чи визнання звільнення незаконним, а тому такі доводи не стосуються предмету спору та не впливають на правильність ухваленого рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, які б були підставою для скасування рішення. Колегія суддів вважає, що рішення ухвалене з додержанням вимог закону, є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни або скасування не вбачається.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування чи зміні законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції враховуючи мотиви, викладені в цій постанові.
Судові витрати
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Бондаренко Інною Юріївною, - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 05 травня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук 

В.В. Соколова