Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року Справа№200/1673/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), про: 
- визнання протиправною бездіяльності, яка полягала у не проведенні відповідно до пунктів 2-5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 грошової компенсації для відшкодування утриманих сум податку з доходів фізичних осіб, який був утриманий у розмірі 34766,13 гривень з суми додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, що виплачена йому на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24;
- стягнення відповідно до пунктів 2-5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 грошову компенсацію для відшкодування утриманих сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 34766,13 гривень, який був утриманий з суми додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, що виплачена йому на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24;
- визнання протиправними дій, які полягали в утриманні військового збору з додаткової грошової винагороди а період з 24.02.2022 по 19.05.2022, що виплачена на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24;
- стягнення військового збору, що був утриманий з додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, що виплачена на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24, у розмірі 2897,18 грн;
- визнання протиправною бездіяльності, яка полягала у не нарахуванні та невиплаті компенсації втрати частини доходів за період з 24.02.2022 по 30.01.2026 у зв`язку з порушенням термінів виплати додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159;
- стягнення компенсації втрати частини доходів за період з 24.02.2022 по 30.01.2026 у зв`язку з порушенням термінів виплати додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, в сумі 78 124,43 грн, яка розрахована з фактично нарахованих сум додаткової грошової винагороди без утримання з них податку на доходи фізичних осіб та військового збору;
- стягнення компенсації судових витрат, а саме витрати на правову допомогу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання рішення суду позивачу виплачено додаткову грошову винагороду, однак, при виплаті заборгованості не проведена грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, та утримано військовий збір, який не підлягає оподаткуванню за доходи у вигляді грошового забезпечення відповідно до абз.3, пп.1.7, п.16-1 Підрозділу 10 Інших перехідних положень Податкового кодексу України. Крім того, позивачу не виплачена компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати при виплаті вищезазначених сум.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року відкрито провадження у справі № 200/1673/26, за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення осіб (виклику) учасників справи.
23 березня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що станом на дату винесення рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 у справі № 200/5710/24, та станом на дату виконання даного судового рішення, позивач не був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . При цьому, оскільки дохід у вигляді виплат, по рішенню Донецького окружного адміністративного суду, був виплачений на підставі рішення суду звільненому військовослужбовцю, то сума такого доходу включається до його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу як інший дохід та оподатковується податком на доходи фізичних осіб, без урахування положень п. 168.5 ст. 168 Кодексу, і військовим збором за ставкою 5 відсотків. При цьому зазначений дохід не є базою нарахування єдиного внеску. Із приводу оподаткування сум, які виплачуються на підставі рішення суду звільненим військовослужбовцям, військова частина НОМЕР_1 зверталася до Державної податкової служби України, яка надала 17.04.2025 індивідуальну податкову консультацію, в якій податковий орган зазначив про утримання податку на загальних підставах із сум, які виплачуються громадянам (колишнім військовослужбовцям). Таким чином, при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 у справі № 200/5710/24 військова частина НОМЕР_1 діяла відповідно до Податкового кодексу України та індивідуальної податкової консультації. Стосовно виплати позивачу витрат на правничу допомогу зазначено, що представник позивача по даній справі ( ОСОБА_2 ) не є адвокатом. Таким чином, витрати на надання правничої допомоги іншим, ніж адвокат, фахівцем у галузі права не передбачено законодавством. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
06 квітня 2026 року до суду надійшла заява представника позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11600,00 грн.
За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , є учасником бойових дій, з 24.02.2022 по 07.03.2023 проходив військову службу на посадах військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 .
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року у справі №200/5710/24, яке набрало законної сили 13.11.2024 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 довідку про участь у заходах національної безпеки та оборони, та з відбиття збройної агресії Російської Федерації з включенням до тексту такої періоду з 24.02.2022 по 19.05.2022; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі до 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів за період з 24.02.2022 по 19.05.2022 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, з урахуванням фактично виплачених сум.
На виконання рішення суду 30.01.2026 року відповідач перерахував на банківський рахунок позивача 190197,98 грн.
Відповідно довідки про суму додаткової винагороди, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 по 19.05.2022 відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року №200/5710/24, усього нараховано додаткової винагороди - 279147,46 грн, нараховано по факту додаткової винагороди - 86002,30, різниця - 193145,16 грн, утримано податку на доходи фізичних осіб – 34766,13 грн, військовий збір – 2897,18 грн. Зараховано на картковий рахунок 190247,98 грн.
У відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 18.02.2026 № 1553/4014 відповідач повідомив, що порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 № 260, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків здійснення перерахунку грошового забезпечення за рішенням суду №200/5710/24 від 06.09.2024 не передбачена.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 168.5. ст. 168 Податкового кодексу України встановлено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 затверджено «Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (далі Порядок № 44).
Пункт 1. Цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, … у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
2. Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця,… .
3. Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, …
4. Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
5. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Верховним Судом у постановах від 27.09.2023 у справі №420/23176/21, від 31.01.2024 у справі №320/6441/22, від 18.04.2024 у справі №160/10789/22, від 30.04.2024 у справі №360/700/23 та від 19.09.2024 у справі № 400/7201/21 за результатами аналізу положень Порядку № 44 зазначено, що зміст пунктів 2-3 Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, з урахуванням наведеного правого регулювання, Верховний Суд констатував, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Факт виключення позивача зі списків особового складу військової частини на вказаний обов`язок не випливає, оскільки позивач мав право на цю компенсацію, він її не втратив й на момент фактичної сплати коштів 30.01.2026.
Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №812/1048/17 та від 25.06.2020 у справі 825/761/17, від 29.07.2020 у справі №814/142/17.
Разом з цим, судом встановлено, що відповідно довідки про суму додаткової винагороди, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 по 19.05.2022 відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року №200/5710/24, усього нараховано додаткової винагороди - 279147,46 грн, нараховано по факту додаткової винагороди - 86002,30 грн, різниця - 193145,16 грн, утримано податку на доходи фізичних осіб – 34766,13 грн, військовий збір – 2897,18 грн. Зараховано на картковий рахунок 190247,98 грн.
А отже, відповідачем не було утримано з нарахованої позивачу додаткової винагороди податку на доходи фізичних осіб у розмірі 34766,13 грн, враховуючи, що 279147,46 грн (нараховано на виконання рішення суду) – 86002,30 грн (фактично виплачено під час проходження військової служби) = 193145,16 грн (різниця) – 2897,18 грн (військовий збір) = 190247,98 грн, і ця сума виплачена позивачу.
Відтак, позовні вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за пунктами 2-5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 для відшкодування утриманих сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 34766,13 гривень, який був утриманий з суми додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, що виплачена йому на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24, задоволенню не підлягають.
Щодо військового збору.
Згідно з абзацом другим п.п.1.7 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України (в подальшому – ПК України) тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС).
Відповідно до абзацу третього п.п.1.7 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК України у період дії правового режиму воєнного стану не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.
Відтак, приймаючи до уваги, що у даній справі не є спірним безпосередня участь позивача в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у період з 24.02.2022 по 19.05.2022, грошове забезпечення позивача не підлягало оподаткуванню військовим збором у цей період.
Суд не приймає долучену представником відповідача податкову консультацію ДПС України, оскільки така не є нормативним актом, та не може створювати жодних обов`язків для відповідача з приводу нарахування та виплати грошового забезпечення, в тому числі при нарахуванні військового збору.
Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суму утриманого військового збору з додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, яка виплачена на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24.
В частині компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати додаткової винагороди.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 за № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок №159).
Відповідно до статей 1-2 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За змістом статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Пунктами 2-3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Узагальнення наведених норм дає підстави вважати, що однією із умов виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків його виплати, мають компенсаторний характер.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Суд зазначає, що за змістом статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Як зазначено в п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (надалі - постанова №704), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та їх розміри, перелічені в додатку 15 до постанови №704.
Вказаний перелік не містить серед таких додаткових видів грошового забезпечення винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Суд враховує, що приписами Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" передбачено, що на період воєнного стану військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода. Розмір такої винагороди, підстави нарахування залежать від багатьох чинників: періоду (часу) участі у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та районів (місць) їх здійснення.
Додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена постановою №168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої, з одного боку, має регулярний щомісячний характер, а, з іншого, - обмежена строком дії воєнного стану в Україні.
Правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.
Така винагорода не виплачується щомісячно і в конкретно визначеному розмірі. По цій причині така винагорода не носить постійний характер та є одноразовою виплатою.
Отже, додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена постановою №168, не є в розумінні вимог Закону №2050-III грошовим доходом громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, а тому порушення строку її виплати не є підставою для нарахування та виплати компенсації, передбаченої цим Законом №2050-III.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що додаткова винагорода військовослужбовцям на період дії воєнного стану не є складовою частиною грошового забезпечення, а тому у відповідача відсутні підстави для нарахувати та виплатити компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України від 28.02.2022 №168.
А отже, з урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11600,00 гривень.
За унормуванням ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.
За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За унормуванням ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2026 між ОСОБА_1 (далі – Клієнт) та ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» (далі – Юридична компанія) було укладено договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) №01/2026-08.
31.01.2026 Клієнт та Юридична компанія підписали акт приймання-передачі наданих послуг до Специфікації від 30.01.2026 (Додаток № 2) до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08.
16.03.2026 Клієнт та Юридична компанія підписали акт приймання-передачі наданих послуг до Специфікації від 31.01.2026 (Додаток № 4) до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08.
Розмір понесених Клієнтом витрат на професійну правничу допомогу складає 11600,00 гривень та підтверджується наступними документами: Договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08; Специфікація (Додаток №2) від 30.01.2026 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08; Акт №А/01/2026/08-02 від 31.01.2026 приймання – передачі наданих послуг за Специфікацією від 30.01.2026 (Додаток № 2) до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08; Специфікація (Додаток №4) від 31.01.2026 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08; Акт №А/01/2026/08-04 від 16.03.2026 приймання – передачі наданих послуг за Специфікацією від 31.01.2026 (Додаток № 4) до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30.01.2026 № 01/2026-08; Службова записка адвоката від 06.03.2026. 
Витрати на правничу допомогу складаються з: 
- встановлення факту порушення прав Клієнта щодо проведення розрахунку та виплати компенсації втрати частини доходів по виплатам згідно з рішення суду від 06.09.2024 у справі № 200/5710/24 у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, що передбачена Постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 – 3000,00 грн, 
- відновлення порушених прав Клієнта щодо проведення розрахунку та виплати компенсації втрати частини доходів по виплатам згідно з рішення суду від 06.09.2024 у справі № 200/5710/24 у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди, що передбачена Постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 та щодо проведення йому грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що були утримані з нарахованої додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022 та щодо надлишково утриманих сум військового збору з нарахованої йому суми додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022 – 8600,00 грн.
Частиною 7 статті 139 КАС України обумовлено: розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Суд відмічає, що, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Боттацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд вважає необхідним зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.
Предмет спору у цій справі не є складним, не потребує складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значним. Більш того, до суду подано численну кількість ідентичних позовів. 
Окрім цього, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
З огляду на викладене, суд вважає, що понесені позивачем витрати в сумі 11600,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи, об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час написання позову, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом перегляду.
З урахуванням наведеного, суд вважає підтвердженими витрати на суму 1000 грн. за надання професійної правничої допомоги у цій справі, оскільки такі витрати є співмірними зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 – 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів – задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування пільги з оподаткування військовим збором додаткової винагороди ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, яка виплачена на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24.
3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) суму утриманого військового збору з додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 19.05.2022, яка виплачена на виконання рішення суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24.
4. В іншій частині позовних вимог – відмовити.
5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.
Судове рішення складено та підписано 19 травня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя В.М. Чучко