Провадження № 1-кп/537/9/2026 
Справа № 537/522/23 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2026  року       м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючої судді  ОСОБА_1 
за участю:
секретарів    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурорів    ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника  адвоката ОСОБА_10 , 
обвинуваченого   ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Кременчук Полтавської області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 19.01.2023 року за №12023175530000022, за обвинуваченням 
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пустовійтове Глобинського району Полтавської області, громадянина України, з середньою освітою, який одружений, не працює, учасник бойових дій, ветеран війни – особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, має неповнолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має з дружиною пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 13.12.2022 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 4 ст.185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік 6 місяців. 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,
у с т а н о в и в :
18.01.2023 року близько 15 год. 00 хв. в приміщенні кафе «У тещі» за адресою: м. Кременчук, Крюківський район, вул. Першотравнева, буд. 43, ОСОБА_11 вирішив повторно заволодіти чужим майно, шляхом зловживання довірою. Для реалізації такого злочинного умислу ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів та мети, зловживаючи довірою, попросив у потерпілого ОСОБА_13 під приводом здійснення телефонного дзвінка, належний останньому мобільний телефон «Vivo V23 128 Gb», темно-синього кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , вартістю 15708,33 грн.
ОСОБА_13 не будучи обізнаним щодо дійсних мотивів та намірів ОСОБА_11 , погодився та добровільно надав йому свій мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка.
Таким чином ОСОБА_11 , зловживаючи довірою потерпілого, повторно заволодів мобільним телефоном ОСОБА_13 моделі «Vivo V23 128 Gb», ІМЕІ НОМЕР_1 , вартістю 15708,33 грн., й скориставшись тим, що потерпілий відволікся, вийшов з приміщення кафе, при цьому заздалегідь не маючи наміру повертати потерпілому його телефон, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, чужим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
Таким чином ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України, а саме повторно, умисно заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 стверджував під час допиту, що не вчиняв шахрайства. Повідомив, що у січні 2023 року у м. Кременчуці в районі Центрального ринку він з дружиною зробили покупки, зокрема нових трьох телефонів (собі та дитині). Покупки робили на грошові кошти на той час співмешканки (зараз дружини) ОСОБА_14 , які вона отримала за смерть загиблого першого чоловіка. Після чого вони зайшли відпочити у кафе, розташоване на Центральному ринку. Дружина за столиком у кафе налаштовувала свої мобільні телефони, які тільки купили. Там вони познайомилися з ОСОБА_13 , що підсів до них за їх столик з проханням допомогти налаштувати його мобільний телефон. Дружина допомагала ОСОБА_13 налаштувати його мобільний телефон. Після чого вони продовжили спілкуватися, разом вживали алкоголь. Також до них приєдналися інші особи, яких ОСОБА_11 ідентифікував як знайомих ОСОБА_13 . В подальшому ОСОБА_11 разом з ОСОБА_13 вийшли з кафе на вулицю перекурити, й там ОСОБА_13 запропонував ОСОБА_11 купити у нього його мобільний телефон за 300 грн. На що ОСОБА_11 погодився та купив у ОСОБА_13 його мобільний телефон за 300 грн. Після чого ОСОБА_11 з дружиною залишили кафе. ОСОБА_11 подарував своєму брату ОСОБА_15 мобільний телефон, який купив у ОСОБА_13 . Через деякий час до ОСОБА_11 прийшли працівники поліції, які безпідставно звинуватили його у повторному заволодінні цим телефоном шляхом зловживання довірою (шахрайстві). ОСОБА_11 не міг вчинити такий злочин, а потерпілий ОСОБА_13 на той момент перебував в стані алкогольного сп`яніння, тому міг забути чи переплутати обставини події. У судових дебатах ОСОБА_11 стверджував, що визнає вину у придбанні у ОСОБА_13 мобільного телефону за ціною, яка очевидно не відповідала його вартості, що потерпілий міг оцінити як заволодіння його майном шляхом зловживання довірою (шахрайство). ОСОБА_11 просив суд врахувати, що під час воєнного стану він проходив службу в ЗСУ, виконував обов`язок із захисту батьківщини, є учасником бойових дій, особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни. На теперішній час він змінився, зрозумів допущені раніше помилки у своєму житті, тому виправився, одружився, виховує з дружиною трьох малолітніх дітей, бажає продовжити службу у ЗСУ, має пропозицію у навчальному центрі викладати та ділитися своїм бойовим досвідом. А тому просив суд не карати його суворо, призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Вина обвинуваченого підтверджується дослідженими в судовому засіданні наступними доказами. 
Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 , після попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведення до присяги, повідомив, що у 2023 році придбав новий мобільний телефон за 17000 грн., але ще не навчився ним користуватися. Після цього у денний час близько 14:00 год. він перебував у кафе на Центральному ринку м. Кременчука, де за сусіднім столиком побачив подружжя. З їх розмови він зрозумів, що подружжя теж придбали мобільний телефон, який тут же налаштовували. Тому ОСОБА_13 попросив у них допомоги налаштувати і його мобільний телефон, також і похвалився своїм новим телефоном. ОСОБА_13 дав дружині обвинуваченого свій телефон, а вона його налаштувала та повернула. Таким чином ОСОБА_13 познайомився з обвинуваченим та його дружиною, вони продовжили спілкуватися, при цьому їли, вживали алкоголь, пригощали один одного. ОСОБА_13 з обвинуваченим виходили на вулицю перекурити. Потім повернулися. Тоді ОСОБА_13 знов дав свій мобільний телефон обвинуваченому ОСОБА_11 на його прохання. Після чого ОСОБА_11 вийшов з кафе. Потім зникла і його дружина. А ОСОБА_13 не одразу це зрозумів, думав, що вони повернуться та повернуть його мобільний телефон. Коли зрозумів марність свого очікування, то одразу звернувся в поліцію з повідомленням про вчинений щодо нього злочин. ОСОБА_13 дійсно тоді у кафе вжив трохи алкоголю, але він все добре розумів та пам`ятає, що не продавав ОСОБА_11 свій мобільний телефону, який він тільки придбав за 17000 грн. Тим більш не міг продати свій новий мобільний телефон за 300 грн. При цьому ОСОБА_13 повідомив, що з моменту вчинення злочину сплило майже 3,5 роки, він вже тривалий час проходить службу у ЗСУ під час воєнного стану, а тому детально не може пам`ятати обставин знайомства з ОСОБА_11 та його жінкою, спілкування з ними та відпочинку у кафе, які не є істотними для кваліфікації дій обвинуваченого.
Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_16 повідомили, що вперше бачили потерпілого ОСОБА_13 , випадково з ним познайомилися 18.01.2023 року після 14:00 год. під час відпочинку в кафе «У тещі» на Центральному ринку в м. Кременчуці, а сам потерпілий ОСОБА_13 стверджував, що теж вперше бачив обвинуваченого з дружиною, не мав підстав їх оговорювати, то суд не вбачає підстав вважати, що у потерпілого ОСОБА_13 могли бути підстави оговорити обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні злочину. Тому в істинності та добровільності показань потерпілого сумнівів у суду не виникає.
Такі показання потерпілого ОСОБА_13 об`єктивно підтверджені протоколом прийняття заяви про вчинення правопорушення від 18.01.2023 року, коли він звернувся до ВП №1 Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області із повідомленням, що в цей же день 18.01.2023 року о 15 год. у м. Кременчуці невідома особа заволоділа його мобільним телефоном, зловживаючи довірою, під приводом зателефонувати, після чого зник з місця події, а телефон не повернув.
Суд вважає, що цим доказом, зокрема фактом особистого звернення потерпілого ОСОБА_13 до поліції одразу після вчиненого злочину, спростовуються доводи обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що потерпілий ОСОБА_13 внаслідок вживання алкогольних напоїв не розумів значення своїх дій, хибно сприймав обставини події, чи доводи дружини обвинуваченого ОСОБА_16 , що потерпілого могла облаяти його дружина за продаж телефону за дармову ціну, коли він повернувся до дому. 
Протоколом від 18.01.2023 року про огляд з 17:04 год. по 17:46 год. приміщення кафе «У тещі» на Центральному ринку в м. Кременчуці по вул. Першотравневій, 43, яким зафіксовано розташування в ньому меблів, що відповідає поясненням як потерпілого, так і обвинуваченого з його дружиною, і об`єктивно підтверджується той факт, що вони перебували в цьому кафе.
На підтвердження належності потерпілому ОСОБА_13 мобільного телефону Vivo V23 128 Gb», ІМЕІ НОМЕР_1 , останнім подано гарантійний талон. (т.2 а.с.161).
Висновком експерта Донецького НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/105-23/329-ТВ від 25.01.2023 року, установлено, що станом на 18.01.2023 року вартість бувшого у використанні мобільного телефону Vivo V23 128 Gb», ІМЕІ НОМЕР_1 , у справному стані, без пошкоджень, становить 15708,33 грн.
Потерпілий ОСОБА_13 під час досудового слідства впізнав ОСОБА_11 , як чоловіка, що заволодів його мобільним телефоном під приводом зателефонувати. І цей факт підтверджено протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 23.01.2023 року.
Також свідок ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_11 , як особу на ім`я ОСОБА_18 , що заволодів мобільним телефоном, що підтверджено протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.01.2023 року. (т.2 а.с.176).
Свідок ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_11 , як особу, що 18.01.2023 року вийшов з бару по вул. Небесної Сотні з мобільним телефоном в руках, що підтверджено протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.01.2023 року. (т.2 а.с.179).
Наведені протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотографіями свідкам ОСОБА_17 та ОСОБА_19 суд оцінює як підтвердження факту, що ОСОБА_11 перебував 18.01.2023 року після 14:00 год. у кафе «У тещі» у м. Кременчуці на Центральному ринку по вул. Першотравневій, 43, виходив з кафе з мобільним телефоном, що визнавалося як самим обвинуваченим, так і його дружиною, а також стверджувалося потерпілим ОСОБА_13 .
Належний потерпілому ОСОБА_13 мобільний телефон Vivo V23 128 Gb», ІМЕІ НОМЕР_1 , добровільно видав ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується його розпискою та протоколом огляду речей від 23.01.2023 року. Ці докази доводять надані в суді показання обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що він віддав телефон потерпілого ОСОБА_13 своєму брату ОСОБА_15 , а також показання потерпілого ОСОБА_13 про те, що належний йому телефон вибув з його володіння, внаслідок дій ОСОБА_11 . А також пояснює мотив вчинення ОСОБА_11 злочину, коли він тільки придбав на той час ще із співмешканкою на її кошти три нових мобільних телефони собі та дитині, – допомогти своєму брату, подарувати йому якісний мобільний телефон, враховуючи скрутне матеріальне становище останнього. Й про такий мотив злочину зазначав обвинувачений у судових дебатах.
Прокурор відмовився від допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , оскільки за спливом 3,5 років після події, невідоме місце їх перебування під час воєнного стану, тому він не може виконати свій обов`язок із забезпечення явки свідків до суду. Разом з тим проведення розгляду справи більше ніж 3,5 роки – не відповідає обов`язку розглянути справу у розумні строки. При цьому показання названих свідків не мають істотного значення для встановлення істини у справі, оскільки на досудовому розслідуванні під час допиту слідчим, вони повідомляли, що 18.01.2023 року після 14 год. відпочивали разом з ОСОБА_13 та чоловіком на ім`я ОСОБА_18 з дружиною в кафе «У тещі» на Центральному ринку в м. Кременчуці, проте безпосередньо не бачили, як ОСОБА_15 заволодів мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_13 . А про обставини заволодіння ОСОБА_11 мобільним телефоном ОСОБА_13 їм відомо лише зі слів останнього.
Суд викликав свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 в судове засідання шляхом направлення повісток поштовим зв`язком за останніми відомими адресами їх проживання, але поштові відправлення повернулися до суду без вручення. 
Суд перевірив доводи прокурора про недоцільність допиту свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , шляхом дослідження протоколів допиту свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 під час досудового розслідування, а тому враховуючи, що кримінальне провадження розглядається судом у строк більше майже 3,5 роки з підстав неявок обвинуваченого до суду, місце перебування названих свідків невідоме, за останнім відомим місцем проживання вони не отримують повістки, на виклики не з`являються в судове засідання, то визнав такі доводи прокурора слушними та ухвалив прийняти відмову прокурора від допиту цих свідків.
Також в судовому засіданні була свідок ОСОБА_16 , яка повідомила, що чотири роки проживає з ОСОБА_11 , спочатку без реєстрації шлюбу, потім 02.09.2023 року зареєстрували шлюб. Мають спільну дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом виховують її двох малолітніх дітей від першого шлюбу. 17.01.2023 року вона отримала значну суму грошей за смерть свого першого чоловіка. Тому наступного дня вона поїхала з ОСОБА_11 у м. Кременчук, де придбали собі та дитині три нових мобільних телефони, одяг, тощо. Після чого зайшли відпочити на Центральному ринку в кафе «У тещі». Вони сіли за столик. А за сусіднім столиком дуже близько до них сидів чоловік на ім`я ОСОБА_20 з двома приятелями. Гена підсів до них за столик та попросив, щоб його пригостили горілкою. ОСОБА_11 пригостив ОСОБА_21 . ОСОБА_16 налаштовувала придбані ними нові мобільні телефони, оскільки вміє це робити, має хист, раніше працювала у магазині «Vodafone». Гена прохав її налаштувати його мобільний телефон. ОСОБА_16 погодилася, виявила, що в телефоні Гени засмічена пам`ять, налаштувала цей телефон та повернула. ОСОБА_16 не пам`ятає, який саме був телефон у Гени, але розуміла, що він мав коштувати приблизно 10000 грн. Потім ОСОБА_16 запропонувала тим чоловікам зробити ремонт в їх будинку у с. Балабушині Верби Кременчуцького району. На що вони погодилися. Тоді ОСОБА_16 дала їм свій номер телефону. Вони ще вживали алкоголь. ОСОБА_11 пригощав тих чоловіків. Але ті чоловіки не пригощали їх. Сиділи довго, близько двох годин. В подальшому ті два чоловіка пішли. За столом у кафе залишилися ОСОБА_16 , ОСОБА_11 та ОСОБА_20 . Майже одразу ОСОБА_11 та ОСОБА_20 вийшли перекурити на вулицю. Тоді ОСОБА_16 стала збирати придбані речі, щоб теж піти. Вона вийшла на вулицю, де побачила як стояли разом ОСОБА_11 з Геною, при цьому ОСОБА_11 давав ОСОБА_22 гроші. Гена взяв ті гроші. Після цього ОСОБА_11 повернувся до неї. Вона спитала у ОСОБА_11 : «навіщо він дав гроші ОСОБА_22 ?». На що ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_20 продав йому свій мобільний телефон за 300 грн. ОСОБА_16 не бачила суму грошей, які ОСОБА_11 передав ОСОБА_22 , вона також не бачила, як ОСОБА_20 передав ОСОБА_11 свій телефон. Після цього ОСОБА_16 з ОСОБА_11 пішли на зупинку, де їх вже чекав брат чоловіка – ОСОБА_23 , який відвіз їх на своєму автомобілі до дому у ОСОБА_24 .
Суд враховує, що показання ОСОБА_16 в судовому засіданні відрізняються від її показань на досудовому розслідування одразу після події 25.01.2023 року, яку тоді вона мала краще пам`ятати. На досудовому розслідуванні ОСОБА_16 , тоді до одруження ще ОСОБА_25 , теж виправдовувала свого співмешканця ОСОБА_11 , але за інших обставин. Вона повідомляла, що 18.01.2023 року з ОСОБА_11 скупилися у м. Кременчуці, зайшли у кафе на Центральному ринку, де їли та випивали алкоголь, познайомилися з двома чоловіками. Один чоловік власник мобільного телефону «Vivo» та ОСОБА_18 виходили на вулицю курити разом, а коли повернулися, то чоловік сказав ОСОБА_18 : «тобі подобається мій телефон – забирай». Після чого вони вийшли з кафе, поїхали до дому в с. Балабушині Верби, вже там вона побачила у ОСОБА_18 мобільний телефон «Vivo», й ОСОБА_18 пояснив, що це телефон йому подарували, де в подальшому ОСОБА_18 дів той телефон – їй невідомо.
Зміну своїх показань ОСОБА_16 пояснила тим, що на момент допиту під час досудового розслідування вона була в стані алкогольного сп`яніння, а тому переплутала обставини події. Зараз, за спливом 3,5 років вона ці події пам`ятає краще.
Суд оцінює показання свідка ОСОБА_16 , надані під час досудового розслідування, виключно з точки зору підтвердження наявності різниці з її ж показаннями в судовому засіданні.
Оцінюючи показання свідка ОСОБА_16 суд враховує, що вона як дружина обвинуваченого є зацікавленою особою. 
А тому суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_16 , вважає їх неправдивими, направленими на уникнення відповідальності її чоловіком ОСОБА_11 за скоєне. 
Таким чином, суд вважає правильною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно. 
В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
В ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Відповідно до ст.65 КК України, реалізуючі принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд при призначенні покарання враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, розмір заподіяної шкоди, а саме те, що від кримінального правопорушення тяжких наслідків не настало. 
Потерпілий не просив карати суворо ОСОБА_11 .
Суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_11 , який раніше судимий, новий злочин вчинив 18.01.2023 року в період іспитового строку звільнення від відбування покарання з випробуванням за попереднім вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2022 року у справі №697/1457/22. При цьому суд враховує, що за змістом вказаного вироку йому не обирався запобіжний захід. В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація про те, що ОСОБА_11 був звільнений судом від відбування покарання за попереднім вироком з підстав закінчення іспитового строку. Обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник не подали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що обвинувачений був звільнений від відбування покарання за попереднім вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2022 року. В Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна лише інформація, що у 2023 році Кременчуцький районний сектор № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області звертався до Глобинського районного суду Полтавської області з клопотаннями про скасування звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання за цим вироком з підстав невиконання засудженим покладених судом обов`язків. Але ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 07.09.2023 року у справі №527/1927/23, провадження №1-в/527/66/23, в задоволенні такого подання органу пробації було відмовлено з підстав неявки засудженого ОСОБА_11 в судове засідання. Отже, з врахуванням положень ст.89 КК України, суд не вбачає підстав вважати, попередню судимість ОСОБА_11 погашеною. Відсутні підстави вважати, що ОСОБА_11 відбув покарання (його частину) за попереднім вироком.
Відповідно до п.3 ч.1, ч.4 ст.80 КК України станом на день ухвалення нового вироку не закінчився строк давності виконання обвинувального вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2022 року у справі №697/1457/22.
Разом з тим, ОСОБА_11 після вчинення цього злочину одружився, має з дружиною спільну дитину 2024 р.н., виховує дітей дружини, має пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей. Також був мобілізований у серпні 2023 року, став учасником бойових дій, ветераном війни – особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни. Має зареєстроване місце проживання. Не перебуває під диспансерним або консультативним наглядом в психоневрологічному чи наркологічному диспансері.
Суду не подано негативних характеристик ОСОБА_11 за місцем його проживання. 
Обставини, які в силу ст.67 КК України обтяжують покарання, – відсутні.
Обставини, які в силу ст.66 КК України пом`якшують покарання, – відсутні.
Так, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Постанова ВС у справі № 643/13256/17 (провадження №51-2221км19)
Активне сприяння розкриттю злочину означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: - повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, - надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, - викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, - видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Постанова ВС у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20).
Повернення потерпілому викраденого майна внаслідок його вилучення в обвинуваченого під час огляду місця події не є добровільним відшкодуванням заподіяної шкоди та не може враховуватися судом під час призначення покарання як обставина, що його пом`якшує. Постанова ККС ВС від 15.06.2023 у справі № 613/527/22:
Отже відсутні обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому. 
А тому доводи захисника про призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання із застосуванням ст.69 КК України за вчинений новий злочин чи за злочин, за який попереднім вироком суду, що набрав законної сили,– є безпідставними.
З огляду на наведене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_11 покарання в межах санкції закону за вчинене ним кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Судом не встановлено підстав, які унеможливлюють призначення вказаного виду покарання.
Відповідно до ст.57, ч.3 ст.61 КК України, ОСОБА_11 , який не працює, є особою з інвалідністю ІІ групи, не може бути призначено покарання в межах санкції закону за вчинений ним злочин у виді виправних робіт та обмеження волі. 
Враховуючи процесуальну поведінку обвинуваченого, не виконання ним своїх процесуальних обов`язків під час розгляду в суді кримінального провадження, його особу, який повторно вчинив злочин проти власності у період іспитового строку, що вказує на його свідоме небажання стати на шлях виправлення, суд вважає, що призначення ОСОБА_11 покарання у виді штрафу – не досягне мети покарання.
Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити обвинуваченому та його захиснику, що у разі вчинення особою нового кримінального правопорушення під час іспитового строку (ст. 75 КК) призначення покарання у виді штрафу за новим вироком не звільняє суд від обов`язку застосувати правила сукупності вироків, визначені ст.71 КК України. Хоча штраф і підлягає самостійному виконанню згідно з ч. 3 ст. 72 КК, суд повинен застосувати ст. 71 КК та визначити остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання за нове правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком та ухвалює рішення про їх самостійне виконання.
Правила призначення покарання за сукупністю вироків застосовуються в разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Під час складання покарань у порядку зазначеної норми остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню. Постанова ОП ККС від 14.06.2021 у справі № 443/806/19 (провадження № 51-5994кмо20): https://reyestr.court.gov.ua/Review/97771999. 
Згідно з ч.3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Оскільки ОСОБА_11 після постановлення вироку Канівським міськрайонним судом Черкаської області від 13.12.2022 року, але до повного відбуття покарання 18.01.2023 року вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком, що відповідає положенням ст.71, ст.72 КК України про призначення покарання за сукупністю вироків, остаточно визначає покарання позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
В п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року дано роз`яснення, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України. Якщо про вчинення під час іспитового строку нового злочину стало відомо після винесення постанови про звільнення засудженого від покарання (ч.1 ст.78 КК) суд, який розглядає справу про новий злочин, вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому порядку.  Частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим. 
Отже, як просила сторона захисту в дебатах, повторне звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням враховуючи, що він вчинив новий злочин під час іспитового строку, – є неприпустимим.
Цивільний позов по справі не заявлявся. 
Долю речових доказів вирішити з дотриманням положень ст.100, ст.174 КПК України. 
На підставі ст.124 КПК України стягнути з ОСОБА_11 на користь держави судові витрати на залучення експертів Донецького НДЕКЦ МВС України в розмірі 566,34 грн.
Пунктом 1 ч.4 ст.374 КПК України унормовано, що в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Згідно з п.п."а" п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім відповідно до процедури, встановленої законом та у випадку, зокрема, законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
Незважаючи на те, що відповідно до національного законодавства України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком суду, що набрав законну силу, з погляду ст.5 Конвенції воно розглядається як таке, що підпадає під наведений вище випадок (п."а").
Згідно з правовою позицією, яка міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 вересня 2024 року (справа №554/5107/22, провадження №51-2413км24), вирішення судом питання про обрання запобіжного заходу під час призначення покарання не є порушенням конституційних прав обвинуваченого, як і конвенційних прав, оскільки, виходячи з поглядуст.5 Конвенції, воно буде розглядатися як таке, що підпадає під п. «а», а саме законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. Обрання судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою не буде вважатися порушенням вимог закону, оскільки суд у цьому випадку діє як влада, що призначила покарання і забезпечує його виконання.
У справі «Руслан Яковенко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що підсудний вважається таким, який перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні п.п. «а» п.1 ст.5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим, словосполучення «після засудження» не має тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено. Слово «після» у п.п. «а» п.1 ст.5 Конвенції не просто означає, що ув`язнення має хронологічно відбуватися після «засудження»: крім цього, «ув`язнення» має бути наслідком, «випливати із засудження та залежати від нього» або відбуватися «на підставі» «засудження». Іншими словами, має існувати достатній причинно-наслідковий зв`язок між засудженням та зазначеним позбавленням волі.
Європейський суд із прав людини встановлював, що різні форми попереднього ув`язнення, яке не було частиною призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, становили ув`язнення особи «після засудження компетентним судом» (зокрема, рішення у справах «Ван Дроогенбрук проти Бельгії», «М. проти Німеччини», «Джеймс, Уеллс та Лі проти Сполученого Королівства». За таких обставин відповідне тримання під вартою не було частиною покарання, а радше випливало з «іншого заходу, пов`язаного з позбавленням свободи».
Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.01.2023 року у справі № 537/310/23, провадження № 1-кс/537/74/2023 щодо ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід цілодобовий домашній арешт з 30.01.2023 року по 30.03.2023 року. 
Обвинувальний акт надійшов до суду 10.02.2023 року. Проте обвинуваченому ОСОБА_11 цей запобіжний захід домашній арешт не був продовжений з підстав його неявки до суду. 
З підстав неявки обвинуваченого до суду справа розглядалася протягом тривалого часу – майже 3,5 роки. Хоча в цей період обвинувачений був мобілізований, проходив військову службу у період воєнного стану, проте суд враховує, що обвинувальний акт надійшов до суду 10.02.2023 року, а обвинувачений був мобілізований лише у серпні 2023 року, й неявка до суду протягом пів року до його мобілізації, - підтверджує факт невиконання ним свого процесуального обов`язку з`явитися до суду, перешкоджання розгляду кримінального провадження іншим чином. Після звільнення зі Збройних сил України за станом здоров`я обвинувачений ОСОБА_11 продовжив ігнорувати виклики суду, завчасно не повідомляв поважність причин своєї неявки. З цих підстав до нього неодноразово ухвалами суду застосовувалися примусові приводи, а після їх невиконання Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2025 року за клопотанням прокурора було надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_11 , він був оголошений у розшук. Провадження у справі зупинено.
Ухвалами Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.10.2025 року у справі № 537/522/23 після затримання обвинуваченого провадження у справі було поновлено, а за клопотанням прокурора до обвинуваченого ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, з моменту його затримання в ході виконання наданого судом дозволу на затримання та його розшуку 23.10.2025 року до 21.12.2025 року включно, із визначенням застави. 
27.10.2025 року обвинувачений ОСОБА_11 був звільнений з-під варти з підстав внесення його дружиною ОСОБА_16 застави. 
В подальшому ухвалами суду неодноразово постановлено вважати продовженим запобіжний захід заставу, застосований до ОСОБА_11 на підставі ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.10.2025 року. Продовжували щодо обвинуваченого ОСОБА_11 строк дії обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК України, в останнє ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.05.2026 року на строк до 25.07.2026 року включно.
Даних щодо неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я суду не надано.
Інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти настанню вище перерахованих ризиків, а також не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього законом процесуальних обов`язків, оскільки під час судового розгляду справи він не виконував свого обов`язку заздалегідь повідомляти суд про поважність причин своєї неявки, що розцінюється судом як неявка обвинуваченого в судові засіданні без поважних причин, а розуміючи, що новим вироком він визнаний винуватим із призначенням покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям, відповідно до вимог ст.71 КК України про призначення покарання за сукупністю вироків, суд вбачає наявними ризики, що обвинувачений продовжить ухилятися від відбування призначеного новим вироком покарання у виді позбавлення волі.
З врахуванням особи обвинуваченого, проявленого ним в ході судового розгляду кримінальнального провадження не виконання належним чином процесуальних обов`язків, зокрема явки на виклики суду, його попередню судимість та вчинення нового злочину під час іспитового строку, а також з врахуванням призначеного йому реального покарання у виді позбавлення волі в даному кримінальному провадженні, суд вважає щодо ОСОБА_11 наявними ризики, передбачені п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, вчинити нові кримінальні правопорушення. А тому з метою забезпечення виконання вироку, суд вважає за необхідне змінити щодо ОСОБА_11 запобіжний захід із застави на тримання під вартою до набрання вироком законної сили, що відповідає положенням п. «а» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Про обрання в аналогічний спосіб запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прийнято рішення, зокрема, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року (справа №760/14509/22, провадження №51- 5710 км 23), 28 лютого 2024 року (справа №333/5989/18, провадження №51-7682 км 23).
Вирок в частині зміни запобіжного заходу до обвинуваченого підлягає негайному виконанню, відповідно до ст.205 КПК України.
Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, заставу, що не була звернена в дохід держави, в розмірі 60560 грн., внесена ОСОБА_16 на виконання ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.10.2025 року на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Полтавській області квитанцією до платіжної інструкції №2 від 24.10.2025 року, – повернути заставодавцю ОСОБА_16 після припинення дії цього запобіжного заходу. 
Строк відбування покарання ОСОБА_11 рахувати з дня ухвалення вироку.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати попереднє ув`язнення у строк покарання ОСОБА_11 , який засуджений до позбавлення волі день за день, а саме з 23.10.2025 року по 27.10.2025 року включно. 
Відповідно до ч.7 ст.72 КК України домашній арешт, який застосований до підозрюваного ОСОБА_11 ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.01.2023 року у цьому ж кримінальному провадженні у справі № 537/310/23, провадження № 1-кс/537/74/2023 з 30.01.2023 року по 30.03.2023 року – зарахувати у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення – три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд 
у х в а л и в :
ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ст.71, ст.72 КК України ОСОБА_11 до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2022 року у справі №697/1457/22, призначивши за сукупністю вироків остаточне покарання позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. 
Змінити щодо ОСОБА_11 запобіжний захід на тримання під вартою, взявши його під варту негайно в залі суду.
Строк відбування покарання ОСОБА_11 рахувати з моменту ухвалення вироку 16.06.2026 року.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати попереднє ув`язнення у строк покарання ОСОБА_11 , який засуджений до позбавлення волі, день за день, а саме з 23.10.2025 року по 27.10.2025 року включно. 
Відповідно до ч.7 ст.72 КК України, зарахувати у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, домашній арешт, який застосований до підозрюваного ОСОБА_11 ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.01.2023 року у справі № 537/310/23, провадження № 1-кс/537/74/2023 з 30.01.2023 року по 30.03.2023 року, виходячи з такого їх співвідношення – три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, заставу, що не була звернена в дохід держави, в розмірі 60560 грн., внесена на виконання ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.10.2025 року на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Полтавській області квитанцією до платіжної інструкції №2 від 24.10.2025 року, – повернути заставодавцю ОСОБА_16 після припинення дії цього запобіжного заходу. 
На підставі ст.124 КПК України стягнути з ОСОБА_11 на користь держави судові витрати на залучення експертів Донецького НДЕКЦ МВС України в розмірі 566,34 грн.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.01.2023 року у справі №537/310/23, провадження №1-кс/537/53/2023 на мобільний телефон «Vivo V23 128 Gb», темно-синього кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 .
Речовий доказ: мобільний телефон «Vivo V23 128 Gb», темно-синього кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , який переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП №1 Кременчуцького ВП ГУ НП в Полтавській області, – повернути власнику потерпілому ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вирок суду може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м. Кременчука у строк 30 днів з моменту його проголошення.
Вирок суду в частині зміни запобіжного заходу до обвинуваченого підлягає негайному виконанню, відповідно до ст.205 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Вручити учасникам процесу копію вироку негайно, після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, направити копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення.
Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, ознайомлення з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Протягом строку апеляційного оскарження учасники судового провадження за їх клопотанням можуть ознайомитись з матеріалами кримінального провадження.

Суддя      ОСОБА_1