справа № 367/8949/24 головуючий у суді І інстанції Одарюк М.П.
провадження № 22-ц/824/8556/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

27 травня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Одарюк М.П., у м. Ірпінь, Київської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, у якому просив суд:
визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , об`єкт нерухомого майна, а саме: дачний будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 149,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1648247232109; 
визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна 1/2 частину дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 149,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1648247232109.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 березня 2020 року він уклав шлюб з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 серпня 2022 року. За час спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період перебування у шлюбі, 17 квітня 2021 року ними було придбано за договором купівлі-продажу, дачний будинок 2018 року забудови, загальною площею 149,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1648247232109. Ціна нерухомого майна встановлена у договорі купівлі-продажу 747 000,00 грн. Після розлучення він не може дійти згоди з відповідачем щодо розподілу спільного майна подружжя, а тому вимушений звернутися з відповідним позовом до суду. 
У грудні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила суд:
визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 дачний будинок, 2018 року забудови, загальною площею 149,4 кв.м. за номером АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1648247232109, придбаний на підставі договору купівлі-продажу дачного будинку, ціна нерухомого майна, встановлена у договорі 747 000,00 грн.; 
визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер 32109945900:01:024:0321, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований вказаний вище дачний будинок, придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, ціна нерухомого майна, встановлена у договорі 54 000,00 грн. 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог  ОСОБА_3 , вказує, що спірний дачний будинок було придбано в період шлюбу 17 квітня 2021 року, про те, це майно придбавалось виключно за особисті кошти відповідача і тому і зареєстроване саме на її ім`я. Відповідач самостійно 17 квітня 2021 року оплатила придбане нею нерухоме майно за договором купівлі-продажу дачного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 747 000,00 грн., що станом на 17 квітня 2021 року відповідно до офіційного курсу НБУ становило 26 717,00 дол. США. Так, напередодні укладення договору купівлі-продажу дачного будинку від 17 квітня 2021 року, 16 квітня 2021 року вона отримала у борг від громадянина ОСОБА_5 за усним договором позики грошові кошти у сумі 30 000,00 дол. США, які повернула позикодавцю 30 квітня 2021 року за рахунок іншої позики в розмірі 58 000,00 дол. США, отриманої в той же день 30 квітня 2021 року кількома годинами раніше від громадянина ОСОБА_6 , згідно договору позики від 30 квітня 2021 року. Зазначені кошти були витрачені відповідачем, як на погашення особистих боргових зобов`язань перед громадянином ОСОБА_5 так і на проведення ремонтних робіт у спірному дачному будинку та облаштування його меблями, побутовим приладдям тощо. Визнаючи ці боргові зобов`язання власним особистим обов`язком, відповідач, вже після припинення шлюбу з позивачем, 31 серпня 2023 року самостійно повернула усю суму боргу (1 609 500,00 грн., що становить еквівалент 58 000,00 дол. США), позикодавцю ОСОБА_6 за рахунок власних коштів. Отже, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не підтвердив належними доказами, ні факт набуття дачного будинку за спільні кошти (26 717,00 дол. США) яких у той час (квітень 2021 року) подружжя ОСОБА_7 ще не заощадили і не могли заощадити, за браком часу їхнього перебування у шлюбі; ні ту обставину, що він брав участь у поверненні у 2023 році коштів, позичених його дружиною для придбання спірного дачного будинку. Позивач не був та не є зареєстрований у спірному дачному будинку, а перебував лише кілька місяців у період з кінця червня 2021 року по листопад 2021 року, коли як сім`я подружжя фактично перестало існувати, були припинені між ними подружні відносини, спільне господарство не велося, у зв`язку із чим, з того часу позивач проживає у окремому приміщенні, адреса якого відповідачу не відома, а відповідач та її діти користуються спірним дачним будинком, що є безспірним фактом.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 : дачний будинок, 2018 року забудови, загальною площею 149,4 кв.м., за номер 1Г/1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1648247232109; земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер 32109945900:01:024:0321, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві та вказує, що додана до матеріалів справи розписка від 16 квітня 2021 року, хоч і містить посилання, що позика береться для придбання земельної ділянки та житла, однак з останньої неможливо встановити, що за дані кошти було придбано саме спірне майно. Більше того, звертає увагу суду, що розписка написана усього за 1 день до укладання договорів купівлі-продажу спірного майна, у зв`язку з чим виникає об`єктивне питання, чому не уточнено, яку саме земельну ділянку та житло буде купавати позичальник. Доданий до відзиву на позовну заяву Договір позики від 30 квітня 2021 року взагалі не містить посилань з якою метою бралися кошти у борг. Натомість жодних інших доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 мала кошти та витрачала їх на придбання майна за власний кошт, відповідачем не надано. Таким чином, у даній справі відповідач не спростувала презумцію спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку, що були набуті сторонами за час шлюбу, при цьому договори купівлі-продажу спірного майна містять згоду ОСОБА_1 на придбання дачного будинку та земельної ділянки. Відсутність офіційного доходу позивача жодним чином не підтверджує факт того, що спірне майно придбано за власні кошти відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 серпня 2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 25 березня 2020 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), актовий запис № 80 (а.с. 22, 23-26 том 1).
Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини припинені з листопада 2021 року.
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17 квітня 2021 року ОСОБА_3 купила дачний будинок за номером АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0300 га, з цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 3210945900:01:024:0321, яка відчужується разом із зазначеним дачним будинком. Продаж вчинено за 747 000,00 грн. Покупець довела до відома продавця, а останні взяв до уваги той факт, що на момент набуття у власність дачного будинку перебуває у зареєстрованому шлюбі. Дачний будинок набувається за згодою чоловіка, справжність підпису якого на заяві засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О.В. 17 квітня 2021 року за реєстровим № 571, що підтверджується копією договору купівлі-продажу дачного будинку від 17 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 576 (а.с.10-13 том 1).
Відповідно до розписки від 16 квітня 2021 року, вбачається, що ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_5 30 000,00 дол. США на вирішення житлового питання ( для придбання земельної ділянки та житла), які повернула 30 квітня 2021 року (а.с.114 том. 1).
Згідно договору іпотеки від 30 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_6 згідно із договором позики від 30 квітня 2021 року позику у сумі 1 609 500,00 грн., що становить еквівалент 58 000,00 дол. США та зобов`язалась повернути позику не пізніше 01 травня 2022 року. На забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: земельну ділянку, кадастровий номер 3210945900:01:024:0321, площею 0,03 га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, адреса: АДРЕСА_1 (а.с.112 том 1).
31 серпня 2021 року договір іпотеки від 30 квітня 2021 року було припинено в зв`язку повним виконання зобов`язань позичальника за договором позики від 30 квітня 2021 року (а.с.113,126 том1).
ОСОБА_3 та її малолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.105-107,158 том.1)
Матеріали справи містять кредитні договори, які укладались ОСОБА_3 на споживчі цілі, та товарні чеки з яких вбачається, що остання придбавала будівельні матеріали, меблі для оздоблення житла ( а.с.122-206 том 2).
Із відповіді Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України від 25 квітня 2025 року за № 12991/5/26-15-12-07-01 вбачається, що ОСОБА_1 на дату надання відповіді, не перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві як фізична особа-підприємець чи особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, декларації про майновий стан і доходи за 2019-2022 року до районних ДПІ ГУ ДПС у м. Києві не подавались. За перший квартал 2019 року сума доходу нарахована 47 461,90 грн. та 3 638,87 грн., за період 2 кварталу 2019 року - вересень 2022 року інформація щодо доходів відсутня ( а.с.82-89 том 2).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя не знайшли свого підтвердження, у розрізі спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірні дачний будинок і земельна ділянка були набуті у період шлюбу, за особисті кошти ОСОБА_3 , за відсутності належних доказів позивача на підтвердження зворотного.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 вказано, що статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 зазначено, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Судом встановлено, що на час укладення договору-купівлі продажу спірного дачного будинку та оформлення права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 , остання перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який надав належним чином оформлену згоду на придбання спірного будинку, викладену у вигляді заяви, справжність підпису позивача засвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О.В. 17 квітня 2021 року за реєстровим № 571 (п.7 договору купівлі-продажу від 17 квітня 2021 року).
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
Вказаний висновок викладено в Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22. 
Отже спірний будинок був придбаний сторонами у спільну сумісну власність подружжя.
Доводи відповідача за первісним позовом, про те, що спірний будинок був придбаний за її особисті кошти, а відтак не є спільним майном подружжя, апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступне.
Так, Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 754/9261/19 звернув увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 (провадження №61-9767св22). 
З огляду на викладене, копія розписки ОСОБА_3 від 16 квітня 2021 року та договір позики від 30 квітня 2021 року не є належними і допустимими доказами у розумінні статей 77-78 ЦПК України, а відтак не приймаються судом апеляційної інстанції, як такі, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя.
В даному випадку, отримання дружиною позики під час перебування у шлюбі для придбання житла для проживання сім`ї ніяким чином не свідчить, що отримані в такий спосіб кошти є особистою власністю дружини.
За таких обставин, нерухоме майно, придбане подружжям за кошти отримані в позику, є спільною сумісною власністю такого подружжя та підлягає поділу між ними, як і грошові зобов`язання з повернення такої позики.
Доводи відповідача в частині самостійного погашення нею позики, яка використана для придбання будинку не свідчать про природу позичених коштів, як особистого майна.
Разом з тим, самостійне погашення одним з подружжя позики, яка використана для придбання спільного майна надає колишній дружині право вимагати від колишнього чоловіка відшкодування половини погашеної позики.
Матеріали справи не містять доказів, що спірний будинок, був придбаний відповідачем за кошти, які в силу вимог статті 57 СК України, були її особистими. 
У постанові від 12 січня 2026 року у справі № 752/25354/21 Верховний Суд зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, провадження № 61-13103св20, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19).
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_3 не відповідає встановленим обставинам, не ґрунтується на вищевказаних нормах матеріального права та наявних у справі доказах.
Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя, апеляційний суд виходить з наступного.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Зазначені висновки містяться в Постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи,неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення по суті вимог сторін. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір розмірі 4 946,20 грн. (3735+1211,20). При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір розмірі 9 612,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, а відповідач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір, то сплачений позивачем підлягає компенсації за рахунок держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 13 347,00 грн. (9 612,00+3735-1211,20). 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна - 1/2 частину дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 149,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1648247232109.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.
Компенсувати ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України сплачений судовий збір у розмірі 13 347,00(тринадцять тисяч триста сорок сім) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 28 травня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.