ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 703/2330/22 
провадження № 61-11987св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року у складі судді Биченка І. Я. та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2022 року Комунальне підприємство «Смілакомунтеплоенерго» (далі - КП «Смілакомунтеплоенерго», підприємство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовну заяву обґрунтувало тим, що починаючи з 01 лютого 2018 року підприємство є надавачем послуг у сфері теплопостачання, в тому числі у житлове приміщення, належне на праві приватної власності ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_1 , на підставі публічного договору приєднання, опублікованого в місцевій газеті «Сміла» від 28 лютого 2018 року № 9 та на офіційному вебсайті підприємства skte.com.ua.

Свої зобов`язання за договором підприємство виконало повністю та здійснювало нарахування плати за надані послуги у період виникнення заборгованості за тарифами, затвердженими рішеннями виконавчого комітету. Зважаючи на наявність у будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, приладу комерційного обліку теплової енергії, нарахування плати за надані послуги здійснювалося за тарифами за показниками засобів обліку теплової енергії. Натомість відповідач свого обов`язку по оплаті наданих послуг з теплопостачання не виконував, у зв`язку з чим за період з лютого 2018 року до квітня 2022 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 55 475,30 грн.

Підприємство наголошувало на тому, що дії відповідача по невиконанню свого обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг порушують його права як надавача послуг щодо отримання плати за надані послуги, порушують фінансовий стан підприємства та спричиняють збитки.

У зв`язку з викладеним КП «Смілакомунтеплоенерго» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу за послуги теплопостачання у розмірі 5 5475,30 грн, пеню в сумі 1 324,83 грн, втрати від інфляції в сумі 6 946,93 грн та 3% річних в сумі 2 868,94 грн.

Не погоджуючись із вказаним позовом, у липні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до КП «Смілакомунтеплоенерго» про зловживання правом, протиправне вимагання, що пов`язане з порушенням прав споживача, та відшкодування моральної шкоди.

Зустрічну позовну заяву обґрунтував тим, що між ним та КП «Смілакомунтеплоенерго» відсутні договірні відносини і він не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов`язковим для нього. За наявності цієї обставини він послуг з теплопостачання від КП «Смілакомунтеплоенерго» за період з лютого 2018 року по теперішній час не отримував, не отримує та не має наміру отримувати, що свідчить про відсутність права вимоги та повну необґрунтованість пред`явлених до нього претензій. 

Наголошував на тому, що обов`язку споживача оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання виконавцем обов`язку підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг з наданням його на підписання споживачу. А тому у нього відсутній обов`язок оплачувати фактично надані послуги на позадоговірних засадах. 
Також наголошував на тому, що пропозицій щодо укладення договору про надання послуг з централізованого опалення, підготовлених КП «Смілакомунтеплоенерго», йому також не надходило.

Стверджував про те, що незважаючи на повну відсутність підстав, КП «Смілакомунтеплоенерго» звернулось до суду з протиправною вимогою про стягнення з нього коштів за послугу, яка фактично не надавалась та ним не отримана.

За таких обставин він вважав, що вказане підприємство здійснило умисне вимагання; застосувало щодо нього, як споживача, агресивну підприємницьку практику, що містить елементи примусу, докучання, неналежного впливу; поданням позовної заяви порушило обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права, чим ввело в оману суд; здійснило умисне обрахування та обман споживача під час відкриття особистого рахунку споживача на надання послуги з централізованого опалення за відсутності підстав для відкриття особового рахунку, виписаного на його прізвище без його згоди; здійснило подання завідомо безпідставного позову, за відсутності предмета спору та у спорі, який має очевидно штучний характер; порушило принцип законності, що зобов`язує діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, що призвело до безпідставного вимагання з нього грошових коштів в сумі 6 6616,00 грн.

Переконував, що в результаті вказаних дій він зазнав душевних страждань у вигляді пережитих ним почуттів приниження, роздратування, пригніченості, гніву, сорому, розпачу, неповноцінності, стресу, страху, депресії. Всі ці психоемоційні переживання викликали в нього психологічний дискомфорт, порушення сну, гіпертонічні кризи, які призвели до закладів охорони здоров`я і додаткових матеріальних витрат на лікування і відновлення здоров`я. Заподіяна йому шкода є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки КП «Смілакомунтеплоенерго» та полягає зокрема в приниженні його честі та гідності, що виражається в пригніченні почуттів гордості, поваги до себе, пошани оточуючих людей; не реалізованих намірах та ділових стосунках - дорогоцінний час, витрачений на відновлення порушених прав; прикладенні додаткових зусиль для організації життя - незаплановані відвідування лікувальних закладів, державних установ; відриві від звичайних занять - замість активного відпочинку на земельній ділянці, в лісі, на рибалці, дня та години проведені за складанням процесуальних документів; вимушеному самостійному отриманні правових знань та застосування цих знань на практиці для відновлення порушених прав; понесенні додаткових матеріальних витрат на лікування і відновлення здоров`я; порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя; порушення стосунків з оточуючими людьми - виникнення конфліктів в сім`ї.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати, що позовна заява КП «Смілакомунтеплоенерго» до нього про стягнення боргу з оплати послуг з централізованого опалення подана з порушенням вимог статті 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та повернути її заявнику; в разі задоволення цих вимог - зустрічну позовну заяву вважати неподаною. У випадку ж незадоволення цих вимог:

- визнати відсутність його правовідносин з КП «Смілакомунтеплоенерго» у сфері отримання послуг з централізованого опалення, 

- визнати, що він послуг з теплопостачання належної йому квартири від КП «Смілакомунтеплоенерго» не отримував, не отримує та не має наміру отримувати; визнати, що у КП «Смілакомунтеплоенерго» відсутнє право вимоги грошових коштів з нього за послуги з теплопостачання; КП «Смілакомунтеплоенерго» здійснило протиправне вимагання грошових коштів з нього; 

- визнати, що КП «Смілакомунтеплоенерго» зловживає правом вимоги грошових коштів з нього; визнати, що у КП «Смілакомунтеплоенерго» відсутнє право вимоги оплати за послуги теплопостачання, оскільки він не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання (пунктом 4 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»); 

- визнати відсутність підстав для задоволення позовних вимог первісного позову КП «Смілакомунтеплоенерго» до нього про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання в повному обсязі; 

- визнати наявність порушення законодавства про захист прав споживачів КП «Смілакомунтеплоенерго» стосовно нього; 

- стягнути з КП «Смілакомунтеплоенрго» на його користь відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, в розмірі 150 000,00 грн.

16 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій він зазначив, що впродовж розгляду справи КП «Смілакомунтеплоенерго» продовжує порушувати його права як споживача шляхом вимагання сплати грошових коштів за незамовлену та ненадану послугу з централізованого опалення, використовуючи для цього його персональні дані без дозволу. Тому, просив суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 757 001,00 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року заяву Тертичного О. Л. про відвід секретаря судового засідання Литвин Г.Т. від участі у розгляді даної справи залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід секретарю, суд першої інстанції виходив з того, що викладені обґрунтування щодо відводу секретаря судового засідання Литвин Г.Т. не доводять її особисту зацікавленість у результатах розгляду справи або упереджене ставлення до ОСОБА_1 , як сторони у справі.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 07 серпня 2024 року про відвід судді Биченка І. Я. від розгляду цивільної справи № 703/2330/22 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід судді, суд першої інстанції виходив із того, шо зазначені позивачем підстави у заяві про відвід судді не є обставинами, відповідно до яких суддя не може брати участі у розгляді справи та підлягає відводу.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року позовні вимоги КП «Смілакомунтеплоенерго» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Смілакомунтеплоенерго» 55 475,30 грн боргу за послуги теплопостачання, 6 946,93 грн. інфляційних втрат, 2 868,94 грн 3%річних та 2 431,65 грн судового збору, а всього 67 722,82 грн. В решті вимог позову КП «Смілакомунтеплоенерго» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надає позивач за первісним позовом, та несе обов`язок зі сплати таких послуг, незалежно від факту укладення договору між сторонами. 

Суд встановив, що будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає КП «Смілакомунтеплоенерго», ним не споживались, ОСОБА_1 суду надано не було.

Стягуючи з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних, суд першої інстанції виходив з наданого позивачем розрахунку, та який не було спростовано відповідачем.
Відмовляючи в частині вимог про стягнення пені з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що пеня за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги обрахована споживачу ОСОБА_1 у розмірі 1 324,83 грн за період часу з 22 квітня 2021 року до 23 лютого 2022 року, тобто з порушенням підпункту 4 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надав доказів того, що він повідомляв КП «Смілакомунтеплоенерго» про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та надав свої заперечення або протокол розбіжностей до нього. При ухваленні рішення в цій частині суд також встановив, що ОСОБА_1 не надав доказів того, що він не отримував та не отримує послуги теплопостачання, зокрема, технічну документацію, виготовлену у визначеному законом порядку, про від`єднання квартири, де він проживає, від мереж централізованого теплопостачання. Не надав доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача за зустрічним позовом із заявами про надання будь-якої інформації щодо послуг по опаленню квартири, їх якості та йому було відмовлено в отриманні цієї інформації.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу в якій просив скасувати це рішення суду в частині задоволених позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» про стягнення 55 475,30 грн заборгованості за послуги теплопостачання, 6 946,93 грн інфляційних втрат, 2 868,94 грн - 3% річних, 2 431,65 грн - судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго»; скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог його зустрічного позову до КП «Смілакомунтеплоенерго» про зловживання правом, протиправне вимагання, що пов`язане з порушенням прав споживача та відшкодування моральної шкоди, та ухвалити нове рішення яким його зустрічний позов задовольнити повністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року в оскаржуваній частині, ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року та ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення та ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У вересні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить по суті скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» і відмови у задоволенні вимог його зустрічного позов та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, або ухвалити у цій справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» та задоволення вимог його зустрічного позову.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклав заперечення щодо ухвал Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року та від 07 серпня 2024 року, які залишені без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року і просив їх скасувати.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року в справі № 6-110цс12 та у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389, частини перша, третя статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами договору про надання послуг з централізованого опалення;

- не врахували, що договір про надання послуг з централізованого опалення, опублікований КП «Смілакомунтеплоенерго» в газеті «Сміла» № 9 (1101),2802. 2018 року за формою та змістом не відповідає «Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630; протирічить іншим актам цивільного законодавства та волевиявленню заявника; є недійсним правочином на підставі недотримання в момент вчинення правочину КП «Смілакомунтеплоенерго» вимог, які встановлені частинами першою, третьою статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та є нікчемним;

- безпідставно застосували до вирішення спору положення частини п`ятої статті 13 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону від 03 грудня 2020 року № 1060-IX), який введений в дію лише з 01 травня 2019 року;

- не звернули увагу на те, що заявник не замовляв, не отримував, не може та не має наміру отримувати від КП «Смілакомунтеплоенерго» послуги з централізованого опалення і не надавав прямої чи двозначної згоди на її придбання;

- проігнорували, що КП «Смілакомунтеплоенерго» у цій справі не довело належними і допустимими доказами факт наявності у заявника невиконаних зобов`язань з оплати комунальних послуг;

- не звернули увагу на те, що акти подачі теплоносія: від 09 лютого, 16 листопада 2018 року, від 25 жовтня 2019 року, від 09 листопада 2020 року є неналежними та недопустимими доказами;

- розглядали питання, які знаходяться поза межами позовних вимог та за відсутності доказів, які підтверджують вказані обставини, а саме питання підключення квартири заявника до системи централізованого опалення; питання факту надання послуг КП «Смілакомунтеплоенерго» заявнику з теплопостачання; питання того чи заявник є споживачем послуг з постачання теплової енергії, тощо;

- не сприяли заявнику як учаснику судового процесу в реалізації його прав, передбачених ЦПК України, та не сприяли повному і всебічному з`ясуванню обставин цієї справи;

- не забезпечили конституційного права заявника на доступ до правосуддя;

- не звернули увагу на те, що розрахунок позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» зроблено за тарифом, що перевищує економічно обґрунтоване значення;

- не врахували преюдиційні обставини, встановлені у постанові Апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2012 року у справі № 22-ц/2390/1637/2012;

- проігнорували те, що КП «Смілакомунтеплоенерго» застосовує до заявника нечесну та агресивну підприємницьку практику, а також порушує його право як споживача на свободу вибору продукції;

- не врахували, що надана КП «Смілакомунтеплоенерго» виписка по рахунку на абонентське обслуговування НОМЕР_1 не є належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку;

- не надали належну оцінку всім доводам і аргументам заявника.

Водночас у касаційній скарзі  ОСОБА_1 вказав на те, що суд першої інстанції:

- безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішення у справі № 580/2687/19; 

- необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань заявника про відвід судді Биченка І. Я. та секретаря судового засідання;

- безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про відкладення судового засідання у справі та розглянув справу за його відсутності;

- протиправно відмовив у задоволенні клопотання заявника про застосування позовної давності до позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго», тощо.

Також у касаційній скарзі  ОСОБА_1 виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року, постанови Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року та клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги. 

Крім того, у касаційній скарзі  ОСОБА_1 виклав клопотання про розгляд справи за його особистої участі. 

Оскільки у цій справі Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, то підстави для задоволення такого клопотання  ОСОБА_1 щодо розгляду цієї справи у суді касаційної інстанції за участі його представника відсутні.

У жовтні 2025 року КП «Смілакомунтеплоенерго» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів такої скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень 

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо оскарження рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго», то оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині Верховним Судом не переглядаються. 

Отже, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року переглядаються Верховним Судом лише в частині задоволення позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» та відмови у задоволенні вимог зустрічного позову  ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 вересня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В. 

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року; звільнено  ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Смілянського міськрайонного суду Черкаської області матеріали справи № 703/2330/22 ; надано КП «Смілакомунтеплоенерго» строк для подання відзиву.

У жовтні 2025 року матеріали справи № 703/2330/22 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 28 травня 2026 року № 580/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 703/2330/22 (касаційне провадження № 61-11987ск25) між суддями у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2026 року справу № 703/2330/22 (касаційне провадження № 61-11987ск25) за касаційною скаргою   ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Смілянської міської ради від 25 серпня 2022 року

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємцем та громадських формувань КП «Смілакомунтеплоенерго», код ЄДРПОУ 33648312, зареєстроване як юридична особа з основним видом економічної діяльності: 35.30 постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Розпорядженнями Черкаської обласної державної адміністрації №№ 639, 640, 641 від 19 жовтня 2017 року КП «Смілакомунтеплоенерго» видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та з постачання теплової енергії.

28 лютого 2018 року в № 9 (1101) місцевої газети «Сміла» опубліковано текст договору про надання послуг з централізованого опалення, що є загальнодоступною інформацією та підтверджується наявним в матеріалах справи викопіюванням з газети.

КП «Смілакомунтеплоенерго» надано індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 25 жовтня 2021 року, який є типовим, та який розміщений на офіційній сторінці Смілянської міської ради.
Рішенням Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 392 встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 42,97 грн за 1 кв.м. (з ПДВ); для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 1 975,04 грн/Гкал (з ПДВ). 

Рішенням Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 22 листопада 2018 року № 414 встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 56,22 грн. за 1 кв. м (з ПДВ); для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 2 337,72 грн/Гкал (з ПДВ). 

Рішенням Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 28 лютого 2019 року № 83 встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 55,32 грн за 1 кв. м (з ПДВ); для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 2 300,21 грн/Гкал (з ПДВ). 

Рішенням Виконавчого комітету Смілянської міської ради від 21 жовтня 2021 року № 511 встановлено КП «Смілакомунтеплоенерго» тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії для категорії споживачів «Населення» (з ПДВ): тариф на теплову енергію - 2 544,00 грн/Гкал за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 1 895,89 грн/Гкал; тариф на транспортування теплової енергії - 594,99 грн/Гкал; тариф на постачання теплової енергії - 53,12 грн/Гкал.

У 2017 році у будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , було встановлено будинковий прилад обліку теплової енергії (лічильник), що підтверджується договором від 10 травня 2017 року № 1350, актом прийому-передачі від 20 липня 2017 року № 1592 до договору від 10 травня 2017 року № 1350 та актом виконаних робіт (надання послуг) від 05 жовтня 2017 року.

Зміст актів подачі теплоносія свідчать про те, що у зв`язку з початком опалювальних сезонів у м. Смілі до будинку АДРЕСА_2 , КП «Смілакомунтеплоенерго» було подано теплоносій від котельні № 1 по тепловому лічильнику, зокрема, 01 лютого 2018 року, 16 листопада 2018 року, 01 листопада 2019 року, 09 жовтня 2020 року. Вказані акти складені за участю представника споживача теплової енергії.

Згідно з наданими суду розрахунків, КП «Смілакомунтеплоенерго» з лютого 2018 року до квітня 2022 року включно нарахувало ОСОБА_1 55 475,30 грн заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, 6 946,93 грн інфляційних втрат, 2 868,94 грн - 3% річних та 1324,83 грн - пені. 

Правове обґрунтування 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Щодо первісного позову КП «Смілакомунтеплоенерго»

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг в Україні, регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність 01 травня 2019 року), далі - Закон № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (пункт 11 частини першої статті 1 Закон № 1875-IV).

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (пункт 14 частини першої статті 1 Закон № 1875-IV).

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 10 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. 

Частиною другою статті 32 Закону № 1875-IV передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (який набрав чинність 01 травня 2019 року), далі - Закон № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з абзацом 6 частини третьої статті 14 Закону № 2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за обслуговування, поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, які забезпечують надання такої послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2189-VIII у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. 

Згідно з частиною шостою статті 19 Закону України від 02 червня 2005 року № 2633-IV«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин та втратили чинність 01 травня 2022 року (далі - Правила № 630).

Згідно з пунктом 2 Правил № 630 централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. 

Відповідно до пункту 12 Правил № 630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів (пункт 14 Правил № 630).

Отже, за наявності засобу обліку теплової енергії оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу пропорційно опалювальній площі квартири.

Статтями 67, 68 Житлового кодексу України встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 18, 20 Правил № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки (пункт 30 Правил № 630)

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Подібних висновків дійшов Верховний Суді і у постановах від 07 липня 2020 року у справі № 12/8916/17, від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц).

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 .

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою та другою статті 12 Закону № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Статті 7, 8 Закону № 2189-VIII визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII передбачений обов`язок споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону, а саме готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Постанова № 630), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. 

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 затверджено «Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про послуг з постачання теплової енергії» (далі також - Правила № 830), які набули чинності з 04 вересня 2019 року, відповідно до яких, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати. Надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. 

Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статті 14 Закону № 2189-VIII (пункт 13 Правил № 830). 

Аналіз змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 7,8 Закону, Постанови № 630 та Правил № 830 свідчить про те, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України, статей 7,8 Закону № 2189-VIII. 

Відповідно до частин першої, другої статті 14 Закону № 2189-VIII за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії)

Згідно із Законом № 2189-VIII договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності Правил №830.

Відповідно до Правил № 830 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022:

- індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем;

- індивідуальний договір з власником індивідуальних (садибних) житлових будинків вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку);

- фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги;

- у разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.

- споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2189-VIII (у редакції змін внесених Законом № 1060-ІХ) договори про надання комунальних послуг, укладені до введення його в дію, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Разом з тим, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2189-VIII передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто не пізніше 01 травня 2020 року) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону.

Водночас пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2189-VIII передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.
Наведені вище положення спеціального законодавства у сфері надання комунальних послуг свідчать про те, що законодавець унормував обов`язок підприємства теплопостачання з 01 травня 2019 року (тобто з дати, коли набрав чинності Закон у новій редакції) укладати договори на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за новими правилами, які в силу вимог Закону мали бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг та споживачами цих послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022, з урахуванням волевиявлення споживача щодо обрання моделі договірних відносин. Водночас, за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» та стягнення боргу за послуги теплопостачання, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надаються позивачем, а тому зобов`язаний оплачувати такі послуги незалежно від факту укладення між сторонами письмового договору. Квартира відповідача від мереж централізованого теплопостачання у встановленому законом порядку не відключена, доказів відмови від отримання відповідних послуг та їх неспоживання ним не надано, тоді як факт надання КП «Смілакомунтеплоенерго» послуг з теплопостачання підтверджується належними доказами. Крім того, відповідач не спростував розрахунку заборгованості, наданого позивачем. 

Водночас стягуючи з ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із обґрунтованості таких позовних вимог, а також того, що наданий позивачем розрахунок відповідачем не оспорений, а положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 застосуванню не підлягають, оскільки відповідні нарахування здійснені за період до запровадження воєнного стану в Україні.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених вимог, оскільки позивач за зустрічним позовом не надав належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності між сторонами правовідносин щодо надання послуг теплопостачання, факту ненадання йому таких послуг, порушення його прав як споживача, зловживання КП «Смілакомунтеплоенерго» своїми правами чи протиправного вимагання коштів. Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установив, що ОСОБА_1 не довів факт повідомлення КП «Смілакомунтеплоенерго» про відмову від укладення договору або незгоду з його умовами, не надав доказів відключення його квартири від мереж централізованого теплопостачання у встановленому законом порядку, а також доказів звернення до підприємства за отриманням інформації щодо надання послуг та відмови у її наданні, у зв`язку з чим суд вважав, що відсутні підстави і для відшкодування йому моральної шкоди.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами договору про надання послуг з централізованого опалення, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що КП «Смілакомунтеплоенерго» є виконавцем послуг з теплопостачання, здійснювало постачання теплової енергії до будинку, в якому розташована квартира заявника, а останній не довів відмови від отримання таких послуг чи відключення квартири від мереж централізованого опалення у встановленому законом порядку. За таких обставин між сторонами виникли правовідносини з надання та споживання житлово-комунальних послуг, які породжують для споживача обов`язок їх оплати незалежно від того, чи був укладений між сторонами окремий письмовий договір. Водночас самі лише заперечення заявника щодо укладення договору не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі про наявність у нього обов`язку оплатити фактично надані послуги.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що договір про надання послуг з централізованого опалення, який 28 лютого 2018 року опублікований КП «Смілакомунтеплоенерго» в № 9 (1101) газети «Сміла», за формою та змістом не відповідає «Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630; протирічить іншим актам цивільного законодавства та волевиявленню заявника; є недійсним правочином на підставі недотримання в момент вчинення правочину КП «Смілакомунтеплоенерго» вимог, які встановлені частинами першою, третьою статті 203 ЦК України та є нікчемним, Верховний Суд також відхиляє з огляду на те, що вони ґрунтуються виключно на власному тлумаченні заявником норм матеріального права. 

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Матеріали цієї справи не містять доказів визнання зазначеного договору недійсним чи встановлення його нікчемності у передбаченому законом порядку. При цьому суди попередніх інстанцій у цій справі правильно встановили факт надання позивачем послуг теплопостачання та відсутність доказів відмови заявника від їх отримання або відключення квартири від мереж централізованого опалення, а тому обґрунтовано виходили з наявності у нього обов`язку оплатити фактично спожиті комунальні послуги.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосували до вирішення спору положення частини п`ятої статті 13 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону від 03 грудня 2020 року № 1060-IX), який введений в дію лише з 01 травня 2019 року, є необґрунтованими, оскільки спірні правовідносини сторін цієї справи мають триваючий характер, борг за послуги теплопостачання нарахований позивачем за період з лютого 2018 року до квітня 2022 року. Нарахування заборгованості за початковий період здійснювалося відповідно до норм попереднього Закону № 1875-IV. Нова ж редакція статті 13 Закону № 2189-VІІІ (визначає, що у разі необрання співвласниками моделі відносин, між ними та виконавцем укладається публічний індивідуальний договір приєднання). Оскільки суди у цій справі застосовували акти законодавства у редакціях, чинних на момент виникнення боргу за кожен конкретний період, порушення принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України) відсутнє, а доводи скаржника зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права, що регулюють перехідний період реформи сфери житлово-комунального господарства.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували, що КП «Смілакомунтеплоенерго» у цій справі не довело належними і допустимими доказами факт наявності у заявника невиконаних зобов`язань з оплати комунальних послуг, а також про те, що суди не звернули увагу на те, що акти подачі теплоносія: від 09 лютого, 16 листопада 2018 року, від 25 жовтня 2019 року, від 09 листопада 2020 року є неналежними та недопустимими доказами, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів.

Натомість Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений компетенції здійснювати переоцінку доказів, а лише може перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що заявник не замовляв, не отримував, не може та не мав наміру отримувати від КП «Смілакомунтеплоенерго» послуги з централізованого опалення і не надавав прямої чи двозначної згоди на її придбання, є безпідставними, оскільки у правовідносинах з постачання теплової енергії в багатоквартирному будинку волевиявлення окремого власника квартири обмежене специфікою інженерної інфраструктури будівлі. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та статтею 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач зобов`язаний оплачувати надані послуги за самим фактом їх реального постачання до будинку. Оскільки квартира заявника ОСОБА_1 є невід`ємною частиною єдиного теплового контуру будинку, у цій справі не доведено, що вона була відключена від внутрішньобудинкових мереж у встановленому законом порядку, то заперечення щодо «відсутності згоди» чи «наміру» не звільняють заявника від законодавчого обов`язку відшкодувати вартість фактично поставленого тепла, яке забезпечувало підтримання належного санітарно-технічного стану всього будинку.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглядали питання, які знаходяться поза межами позовних вимог та за відсутності доказів, які підтверджують вказані обставини, а саме питання підключення квартири заявника до системи централізованого опалення; питання факту надання послуг КП «Смілакомунтеплоенерго» заявнику з теплопостачання; питання того чи заявник є споживачем послуг з постачання теплової енергії, Верховний Суд відхиляє, оскільки саме ці обставини становлять предмет доказування у цій категорії справ. 

Відповідно до частини першої статті 76 та частини першої статті 81 ЦПК України, суди зобов`язані встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. 

Першочерговим обов`язком суду для вирішення спору сторін у цій справі про стягнення боргу по суті є з`ясування статусу заявника ОСОБА_1 як споживача послуг з постачання теплової енергії та перевірка факту реального надання позивачем йому таких послуг. Крім того, такі ж питання охоплюються і предметом зустрічного позову самого заявника. 

Отже, суди попередніх інстанцій діяли виключно в межах своїх процесуальних повноважень і правильно встановили ключові обставини (факти) спірних правовідносин для повного і всебічного вирішення справи.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не сприяли заявнику як учаснику судового процесу в реалізації його прав, передбачених ЦПК України, та не сприяли повному і всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, Верховний Суд відхиляє, оскільки матеріали справи свідчать про протилежне. Суди попередніх інстанцій забезпечили ОСОБА_1 повний обсяг процесуальних прав, зокрема надавали можливість ознайомлюватися з матеріалами справи, подавати заяви, клопотання та висловлювати заперечення. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили конституційного права заявника на доступ до правосуддя є необґрунтованими з огляду на таке.

Доступ до правосуддя - це фундаментальне право, яке гарантує кожній людині можливість безперешкодного звернення до суду чи іншого уповноваженого органу для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів від будь-яких порушень.

Доступ до правосуддя як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04).

Аналіз матеріалів справи, яка перегадається, свідчить про те, що у цій справі право заявника на доступ до правосуддя не було порушеним. Позовні вимоги зустрічного позову заявника, його заяви та клопотання були розглянуті судами попередніх інстанцій. Заявник скористався правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції і його скаргу було розглянуто у встановленому законом порядку.

Аргументи касаційної скарги про те, що розрахунок заборгованості проведено КП «Смілакомунтеплоенерго» за тарифом, який перевищує економічно обґрунтоване значення, є безпідставними, оскільки перевірка економічної обґрунтованості встановлених тарифів або законності процедури їх ухвалення органом місцевого самоврядування не є предметом доказування у цій справі про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. 

Крім того, суди попередніх інстанцій у цій справі встановили, що КП «Смілакомунтеплоенерго» здійснювало нарахування плати на підставі чинних та нескасованих у встановленому законом порядку рішень виконавчого комітету Смілянської міської ради, якими затверджено відповідні тарифи для населення. Відповідно до принципу правомірності актів органів місцевого самоврядування (стаття 144 Конституції України) та сталої правової позиції Верховного Суду, заявник як споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги за затвердженими тарифами доти, доки відповідне рішення уповноваженого органу є чинним. 

Отже, оскільки ОСОБА_1 у цій справі не надав доказів визнання вказаних рішень Смілянської міської ради про встановлення тарифів протиправними чи недійсними у судовому порядку, то суди попередніх інстанцій законно та обґрунтовано поклали чинні тарифи в основу розрахунку суми стягнення. 

Посилання у касаційній скарзі на те про те, що необхідності врахування преюдиційних обставин, встановлених у постанові Апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2012 року у справі № 22-ц/2390/1637/2012, були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Відхиляючи вказані посилання як безпідставні, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова Апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2012 року у справі № 22- ц/2390/1637/2012 ухвалена за іншого матеріально-правового регулювання, стосується іншого часового періоду, а здійснені у ній висновки щодо відсутності обов`язку споживача сплачувати вартість послуг на позадоговірній основі є виключно правовою оцінкою суду тодішніх правовідносин. 

Отже, оскільки правова оцінка обставин не є обов`язковою (преюдиційною) при ухваленні судових рішень в іншій справі, спір у цій справі правильно вирішенню судами на підставі чинного законодавства та первинних доказів, наявних у матеріалах справи.

Доводи касаційної скарги про те, що КП «Смілакомунтеплоенерго» застосовує до заявника нечесну та агресивну підприємницьку практику, а також порушує його право як споживача на свободу вибору продукції, є необґрунтованими, оскільки звернення виконавця комунальних послуг до суду з позовом про стягнення заборгованості є законним засобом захисту порушеного майнового права і не може вважатися правопорушенням чи формою тиску. За змістом Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», захист від нечесної підприємницької практики не передбачає права споживача безоплатно користуватися отриманими послугами. Оскільки матеріалами справи підтверджено фактичне постачання теплової енергії до будинку, а право на свободу вибору продукції у багатоквартирному будинку обмежене об`єктивною неможливістю одностороннього відключення окремого приміщення від загальної системи опалення без порушення прав інших співвласників, то суди попередніх інстанцій у цій справі обґрунтовано вважали відсутніми у діях позивача ознак агресивної підприємницької практики чи протиправної поведінки.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішення у справі № 580/2687/19, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі лише у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Оскільки предметом оскарження в адміністративній справі № 580/2687/19 було рішення Смілянської міської ради від 28 лютого 2019 року № 83 «Про коригування тарифів на послуги з централізованого опалення та теплову енергію для КП «Смілакомунтеплоенерго», це не перешкоджало встановленню фактичних обставин у цій цивільній справі щодо реального споживання ОСОБА_1 теплової енергії та наявності у нього заборгованості на підставі первинних доказів. Сама по собі пов`язаність справ не свідчить про неможливість розгляду спору про стягнення боргу, а необґрунтоване зупинення провадження призвело б до порушення розумних строків розгляду справи та затягування процесу, що суперечить вимогам статті 6 Конвенції

Отже, суд першої інстанції, залишаючи без задоволення клопотання заявника про зупинення провадження у цій справі до набрання законно сили судовим рішенням у справі № 580/2687/19, діяв у межах своїх процесуальних повноважень і не допустив порушень норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань заявника про відвід судді Биченка І. Я. та секретаря судового засідання, а також викладені у касаційній скарзі заперечення щодо ухвал Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року, від 07 серпня 2024 року, Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя. Незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, що прийняті в межах його повноважень, не може слугувати підставою для його відводу та свідчити про наявність сумнівів в неупередженості його складу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. 

Відповідно до статті 38 ЦПК України секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач не можуть брати участі у розгляді справи та підлягають відводу (самовідводу) з підстав, зазначених у статті 36 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Матеріали справи, яка переглядається, свідчить про те, що заяву про відвід секретарю судового засідання Литвин Г. Т. заявник ОСОБА_1 мотивував тим, що секретарем було втрачено ряд процесуальних та інших документів. В ході ознайомлення з матеріалами справи з`ясувалось, що в матеріалах справи знаходиться документ, який не має відношення до справи № 703/2330/22, а тому заявник вважав, що секретар судового засідання не виконала покладеного на неї обов`язку по формуванню та оформленню матеріалів судової справи. 

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року заяву Тертичного О. Л. про відвід секретаря судового засідання Литвин Г.Т. від участі у розгляді даної справи залишено без задоволення (т.2, а.с.170-172).

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід секретарю судового засідання, суд першої інстанції виходив з того, що викладені обґрунтування щодо відводу секретаря судового засідання Литвин Г.Т. не доводять її особисту зацікавленість у результатах розгляду справи або упереджене ставлення до ОСОБА_1 , як сторони у справі.

Заяву про відвід судді Биченку І. Я. ОСОБА_1 мотивував тим, що суддя проводить розгляд справи в приміщенні, яке не відповідає нормам, які пред`являються до залу судових засідань, та вимогам частини восьмої статті 11 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Вказане приміщення не придатне для розміщення сторін та інших учасників судового процесу і не дає змоги реалізувати надані їм процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 07 серпня 2024 року про відвід судді Биченка І. Я. від розгляду цивільної справи № 703/2330/22 залишено без задоволення (т. 3, а.с. 23-25).

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід судді Биченка І. Я.. суд першої інстанції виходив із того, що зазначені ОСОБА_1 підстави для відводу судді не є тими обставинами, відповідно до яких суддя не може брати участі у розгляді справи та підлягає відводу. 

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану оцінку доводам заяв  ОСОБА_1 про відвід, та дійшов правильного висновку, що наведені в заявах мотиви не можуть бути підставою для відводу цих учасників процесу відповідно до вимог статей 36, 37, 38 ЦПК України, тому розгляд справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції за участі вказаного судді та секретаря судового засідання відповідає вимогам закону.

Водночас Верховний Суд наголошує, що глава 2 «Касаційне провадження» розділу V ЦК України не наділяє суд касаційної інстанції правом на визнання заяв про відвід судді першої інстанції та секретаря судового засідання обґрунтованими, а тому відповідні вимоги касаційної скарги не підлягають розгляду.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявника про відкладення судового засідання у справі є необґрунтованими.

Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Таким чином, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

У цій справі суд першої інстанції справі встановив, що ОСОБА_1 неодноразово і заздалегідь сповіщався про судові засідання, подав загалом 13 клопотань про відкладення розгляду справи, регулярно знайомився з матеріалами та був обізнаний про перебіг процесу. 

За таких обставин суд першої інстанції цілком правомірно розцінив дії відповідача як систематичне та штучне затягування розгляду спору, а тому реалізував свій обов`язок щодо вирішення справи у розумні строки (стаття 6 Конвенції) на підставі наявних доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання заявника про застосування позовної давності до позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго», були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема відхиляючи такі доводи заявника як безпідставні, апеляційний суд правильно виходив із такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256, 257 ЦК України).
Згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України введено карантин. У подальшому, термін дії карантину неодноразово продовжувався та тривав до 30 червня 2023 року.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Матеріали справи свідчать про те, що КП «Смілакомунтеплоенерго» здійснило нарахування ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання за період з 21 березня 2018 року до 23 лютого 2022 року. До суду звернулось із позовом у серпні 2022 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано вважав правильними висновки суду першої інстанції про те, що оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), то заява ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог КП «Смілакомунтеплоенерго» у цій справі, не підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року в справі № 6-110цс12 та у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц у справі № 468/477/18 є безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник