ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" травня 2026 р. Справа№ 910/8947/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Алданової С.О. 
Корсака В.А. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Департаменту промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 (повний текст складено 15.12.2025)
у справі № 910/8947/25 (суддя Удалова О.Г.) 

за позовом Департаменту промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів" НТК "Інститут монокристалів" Національної академії наук України 
про стягнення 73 000,00 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У липні 2025 року Департамент промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просить стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (далі - Підприємство) 73 000,00 грн заборгованості за договором фінансової допомоги №21 від 14.09.1998.
На обґрунтування заявлених вимог Департамент посилається на те, що відповідно до його записів за Підприємством обліковується борг у розмірі 73 000,00 грн.
За текстом позовної заяви Департамент зазначає про укладений з Підприємством договір №12 від 02.10.2000 про надання Підприємству фінансової допомоги.
Департамент вказує, що направляв Підприємству листи №052-8751 від 29.12.2017, №052-7309 від 17.09.2018, №052-1637 від 28.03.2019, №052-2737 від 18.06.2024 з вимогою про повернення дебіторської заборгованості у розмірі 73 000,00 грн, які Підприємство залишило без відповіді, у добровільному порядку кошти не повернуло.
Також Департамент повідомив, що за результатами проведеної ним інвентаризації розрахунків простроченої дебіторської та кредиторської заборгованості станом на 01.02.2025 встановлена наявність заборгованості Підприємства у розмірі 73 000,00 грн.

Позиції учасників справи.
Підприємство у відзиві проти заявлених до нього вимог заперечило, а також заявило про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності у випадку, якщо суд знайте підстави для задоволення позовних вимог.
Підприємство зауважує на тому, що Департамент не надав договір фінансової допомоги №21 від 14.09.1998 , заборгованість за яким просить стягнути Департамент та який є підставою позову, а також не надав документи, на підставі яких цей договір було укладено. Відповідач зазначає, що позивач визначає датою спливу строку виконання зобов`язання 30.05.2003, хоча фактично не надає жодного доказу на підтвердження наявності відповідного договору №21 від 14.09.1998. Позивач не вказав, за яким з договорів у відповідача наявна заборгованість, зокрема, за договором надання фінансової допомоги №21 від 14.09.1998, який позивач визначає як підставу позову, або договором фінансової допомоги на зворотній основі від 30.05.2002 чи договором фінансової допомоги №12 від 02.10.2000, на які позивач вказує в позові, а також посилався у листах, доданих до позовної заяви. 
Підприємство також відзначає, що позивач не надав обґрунтований розрахунок заявлених до стягнення сум, не навів порядок та підстави утворення такої заборгованості, а також не подав документів щодо дати передачі коштів. Окрім тверджень у позовній заяві щодо обліку дебіторської заборгованості позивач не надав жодних доказів, документального підтвердження порядку та підстав утворення заборгованості у розмірі 73 000,00 грн.
Підприємство повідомляє, що йому невідома будь-яка інформація щодо жодних договорів фінансової допомоги, а також інших договорів, якими встановлені невиконані зобов`язання. Відповідач крім того зауважує на тому, що згідно з даними його бухгалтерського обліку у нього відсутня будь-яка кредиторська заборгованість (борг) перед Департаментом.
Відповідач зазначає, що Департамент додав до позовної заяви документи щодо цивільно-правових договорів з Головним управлінням промислової політики КМДА, не надаючи при цьому доказів на підтвердження того, яким чином Головне управління промислової політики КМДА пов`язане з юридичними особами, вказаними в рішенні Київської міської ради від 15.03.2012 №198/7535, що свідчить про необґрунтованість заявлених Департаментом вимог та відсутність у Департаменту права заявлення позову. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є правонаступником та йому передаються на підставі належних та допустимих документів, зокрема, передавальних актів від особи, вказаної в цивільно-правових договорах, вимог до відповідача, будь-якої заборгованості, а також документів, що підтверджують облік на балансі такої заборгованості із зазначенням правових підстав, зокрема, договору, документів, на підставі яких така заборгованість була передана. Позивач не надає жодних доказів на підтвердження вжиття заходів з проведення належним чином інвентаризації дебіторської заборгованості та отримання відповідачем будь-яких документів щодо такої заборгованості в період з дати укладення договору, який визначає підставою позову (договір №21 14.09.1998), до 2025 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд встановив, що під час розгляду справи позивач не надав договір фінансової допомоги №21 від 14.09.1998, укладений з Підприємством, та доказів перерахування коштів у рамках цього договору. Крім того, позивач не надав доказів перерахування Підприємству грошових коштів також і в межах дії договорів фінансової допомоги №12 від 02.10.1998 та №67 від 30.05.2002 (банківські виписки, платіжні доручення, розписки тощо), за якими, як стверджує позивач, відповідачу надавались грошові кошти.
Суд зазначив, що факт укладання договорів фінансової допомоги №12 від 02.10.1998 та №67 від 30.05.2002 сам по собі не вказує на наявність заборгованості у відповідача за цими договорами за умови відсутності доказів перерахування відповідачу грошових коштів за вказаними правочинами. 
Суд дійшов висновку, що під час розгляду цієї справи позивач не надав суду належних та достовірних доказів надання відповідачу грошових коштів фінансової допомоги, а тому позивач не довів факт наявності у відповідача заборгованості у заявленому до стягнення розмірі.
Суд зазначив, що проведення інвентаризації наявності заборгованості у 2025 році не спростовує вищевказаних обставин; крім того, при передачі позивачу заборгованості остання мала би передаватись разом з первинною документацією, яка підтверджувала би заявлену до стягнення суму заборгованості, а також підстави її виникнення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2025, Департамент звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача 73 000,00 грн; стягнути з відповідача на користь апелянта судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанції.
Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позиції учасників справи.
Підприємство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог департаменту заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8947/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Департаменту на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 до надходження матеріалів справи №910/8947/25.
20.02.2026 до апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника Департаменту про долучення доказів.
23.02.2026 матеріали справи №910/8947/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 поновлено Департаменту пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 у справі №910/8947/25. Розгляд апеляційної скарги постаноа здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Департамент стверджує, що має на обліку дебіторську заборгованість Підприємства, яка (заборгованість) була передана йому у 2012 році Головним управлінням промисловості, науково-технічної та інноваційної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Управління). Управління рішенням Київської міської ради від 15.03.2012 №198/7535 було перейменовано у Департамент.
Відповідно до даних бухгалтерського обліку Департаменту за Підприємством обліковується борг у сумі 73 000,00 грн.
Як зазначає позивач, Київський науково-дослідний інститут мікроприладів (далі - НДІ) звернувся до заступника Голови державної адміністрації міста Києва Чебуніна О.І. з листом №450А від 17.06.1999, у якому просив підтримати організацію технологічної бази з виробництва енергозберігаючих світлофорів на кольорових світлодіодах. 
За результатами опрацювання зазначеного листа Управління погодило надання фінансової допомоги НДІ (лист №004е-288 від 21.10.1999).
Згідно з договором фінансової допомоги №12 від 02.10.1998 Управління зобов`язується протягом 10 днів з моменту підписання договору надати НДІ фінансову допомогу на організацію виробництва енергозберігаючих світлофорів на кольорових світлодіодах у розмірі 160 000,00 грн (під 1,5% річних). Строк дії договору - до повного виконання його сторонами, але у будь-якому випадку - до 15.12.2000.
Протоколом №28 від 19.01.2001 Управління продовжило термін дії вказаного договору до 01.07.2001.
Згідно з протоколом комісії КМДА від 17.08.2001 №34 Управління подовжило термін дії договору №12 від 02.10.1998 до 30.12.2001.
Згідно з протоколом комісії КМДА від 28.12.2001 Управління продовжило термін дії договору №12 від 02.10.1998 до 01.07.2002, на підставі чого 28.12.2021 Управління та НДІ підписали подовження договору фінансової допомоги №12.
Департамент також надав у матеріали справи договір фінансової допомоги №67 від 30.05.2002, за умовами якого Управління зобов`язалося надати НДІ фінансову допомогу на організацію виробництва енергозберігаючих світлофорів на кольорових світлодіодах у розмірі 200 000,00 грн. Кінцевий строк дії договору - 30.05.2003.
Довідка АКБ «Київ» від 22.11.2001 свідчить, що НДІ було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою КБ «Хрещатик» НДІ було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 .
10.02.2025 Департамент видав наказ №Н-8 про проведення інвентаризації розрахунків простроченої дебіторської та кредиторської заборгованості станом на 01.02.2025, а також склав акт інвентаризації розрахунків з дебіторами та кредиторами, в якому зазначив про наявність у Підприємства заборгованості у розмірі 73 000,00 грн як такої, що підтверджується кредиторами.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, Департамент просить стягнути з Підприємства 73 000,00 грн боргу за надання фінансової допомоги згідно з договором №21 від 14.09.1998.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися у вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №904/1017/20).
Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц; п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ГПК України, втрачає сенс.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Отже, звертаючись з позовом про стягнення з Підприємства 73 000,00 грн заборгованості договором фінансової допомоги №21 від 14.09.1998, Департамент має довести належними доказами факт укладення сторонами відповідного договору (№21 від 14.09.1998), факт надання ним відповідної допомоги Підприємству, а також неповернення Підприємством коштів, наданих йому як фінансова допомога за договором №21 від 14.09.1998.
Однак Департамент не надав у матеріали справи як договір фінансової допомоги №21 від 14.09.1998, укладений з відповідачем, так і доказів перерахування ним коштів у рамках даного договору.
Суд зазначає, що Департамент надав у матеріали справи копії листів, у яких просив Підприємство сплатити 73 000,00 грн заборгованості, посилаючись як на передання йому цієї заборгованості від Управління внаслідок реорганізації, так і на те, що з документів, які є у Департаменту в наявності, випливає, що ця заборгованість виникла внаслідок надання Підприємству у 2002 фінансової допомоги на зворотній основі на підставі договору від 30.05.2002.
Колегія суддів зауважує, що договір №21, на підставі якого позивач заявив вимоги до Підприємства, датований, як це зазначив сам позивач у прохальній частині позовної заяви, 14.09.1998, в той час як договір, на який посилається Департамент у своїх листах, датований 30.05.2002 та не має номеру.
Щодо наданих у матеріали справи договорів фінансової допомоги №12 від 02.10.1998 та №67 від 30.05.2002 суд зазначає, що Департамент не надав доказів, які свідчили би про надання (перерахування) ним відповідачу грошових коштів в межах дії зазначених договорів (банківські виписки, платіжні доручення, розписки тощо), в той час як за доводами позивача відповідачу грошові кошти надавалися.
Як доцільно відзначив суд першої інстанції, сам по собі факт укладання договорів фінансової допомоги №12 від 02.10.1998 та №67 від 30.05.2002 не свідчить про наявність заборгованості у відповідача за такими договорами за умови відсутності доказів перерахування йому (відповідачу) грошових коштів за цими правочинами.
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду даної справи позивач не надав суду належних та достовірних доказів надання відповідачу грошових коштів фінансової допомоги, а тому позивач не довів факт наявності у останнього заборгованості в заявленому до стягнення розмірі.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що розмір заявлених вимог (73 000,00 грн), вказаний у сумі фінансової допомоги за договором №67 від 30.05.2002, копія якого надавалася суду, і зазначення іншого номера договору у прохальній частині позову має характер технічної описки / неузгодженості викладення, яка не впливає на ідентифікацію предмета позову та фактичних підстав заявлених вимог, що виплаває зі змісту позовної заяви та поданих доказів, а також про те, що суд першої інстанції не усунув таку неузгодженість у передбачений ГПК України спосіб (зокрема, шляхом уточнення предмета доказування), колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Частинами 3, 4 ст. 74 ГПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України).
Отже, саме позивач має право заявляти вимоги, змінювати їх або підстави позову. Колегія суддів відзначає, що у апеляційній скарзі Департамент стверджує, що заборгованість Підприємства виникла за договором №67 від 30.05.2002, однак за текстом позовної заяви зазначений договір згадується лише один раз і Департамент зазначає, що за цим договором Підприємству була надана допомога у розмірі 200 000,00 грн. У тексті позовної заяви також є посилання на договір №76 від 30.05.2002 (копія якого до матеріалів справи не надана), а також на договір №12 від 02.10.2000. Отже, у суду були відсутні підстави вважати, що вимоги про стягнення 73 000,00 грн боргу Департамент заявив на підставі договору №67 від 30.05.2002. Водночас, оскільки цей договір був долучений до позовної заяви як додаток, місцевий суд встановив обставини щодо нього, а також надав їм свою оцінку у тих межах, які були можливими за наявними доказами та встановленими обставинами.
Цим же спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд звів мотиви відмови у позові до констатації відсутності у матеріалах справи окремих документів, не надавши належної оцінки сукупності поданих доказів та їх взаємозв`язку, оскільки суд першої інстанції у межах заявлених Департаментом вимог і на підставі долучених до позовної заяви доказів встановив обставини справи та відповідно до ст. 86 ГПК України оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав жодного доказу на підтвердження заперечень проти заявлених до нього вимог, колегія суддів, за встановлених у справі обставин та наявних доказів, оцінює критично та зазначає, що Департамент спонукає суд до застосування концепції негативного доказу, що є неприпустимим. Так, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. 
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги Підприємства є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Департаменту промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 у справі №910/8947/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 у справі №910/8947/25 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак