ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2026 р. Справа № 927/538/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025
у справі № 927/538/25 (суддя Мацьора В.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Таксосервіс" 
до Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 

Приватним акціонерним товариством "Таксосервіс" (далі - позивач; ПрАТ "Таксосервіс", Товариство) подано позов до Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (надалі - відповідач; Управління; апелянт; скаржник) про стягнення 4 265 595,75 грн, з яких: 720 766,15 грн заборгованості за надані транспортні послуги за договором № 02 від 07 липня 2023 року про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова; 3 544 829,59 грн заборгованості за надані транспортні послуги за договором № 10 від 28 серпня 2024 року на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 02 від 07.07.2023 про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова та за договором № 10 від 28.08.2024 на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за вказаними правочинами в сумі 4 265 595,75 грн.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 29.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 927/538/25; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Чернігівську міську військову адміністрацію Чернігівського району Чернігівської області (в подальшому - третя особа; Чернігівську МВА Чернігівського району Чернігівської області; Військова адміністрація). 
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради на користь Приватного акціонерного товариства "Таксосервіс": 720 766,15 грн заборгованості за надані транспортні послуги за договором № 02 від 07 липня 2023 року про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова та 3 544 829,59 грн заборгованості за надані транспортні послуги за договором № 10 від 28 серпня 2024 року на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік; 51 187,16 грн судового збору та 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
За висновками місцевого господарського суду, позовні вимоги про стягнення суми заборгованості з Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради на користь ПрАТ "Таксосервіс" за обома договорами, що становить: 4 265 595,75 грн = 720 765,16 грн + 3 554 829,59 грн, - є доведеними та обґрунтованими.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Витрати на правничу допомогу та зі сплати судового збору стягнути з ПрАТ "Таксосервіс". 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято судом І-ої інстанції за помилкової оцінки норм матеріального права (бюджетні та фінансові правовідносини між учасниками справи) та порушення норм процесуального права (ненадання об`єктивної оцінки письмовим доказам), що стало наслідком прийняття необґрунтованого рішення.
Апелянт зазначає, що рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради щодо бюджетних асигнувань на оплату витрат за транспортні послуги/компенсаційні виплати не були затверджені розпорядженням начальника Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області.
Відповідач акцентує, що на виконання листа начальника Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області від 09.10.2024 № 01-12/2390, фінансове управління Чернігівської міської ради надіслало лист від 14.10.2024 № 250/2024/2-01, яким надано для керівництва та використання в роботі рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 № 620/4737/23 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року та вказано, що в подальшому на вимогу Чернігівської міської військової адміністрації заявки щодо фінансування з бюджету Чернігівської міської територіальної громади у 2024 році подавати до фінансового управління Чернігівської міської ради у межах бюджетних призначень, визначених відповідно до розпоряджень Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області, про що має бути чітко зазначено у примітці заявки. Зважаючи на вищевикладене, станом на 01.01.2025 за виконану транспортну роботу перевізниками в місті Чернігові за листопад-грудень та частину за жовтень, по КПКВКМБ 1917450 «Інша діяльність у сфері транспорту» зареєстровано кредиторську заборгованість в сумі 10 000 000,00 грн, в т.ч по ПрАТ «Таксосервіс» - 720 766,16 грн, в межах планових асигнувань згідно рішення виконавчого комітету, начальником Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області.
За пільгові перевезення автотранспортом в м. Чернігові за вересень- грудень 2024 року по КПКВКМБ 1913033 «Компенсаційні виплати на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремим категоріям громадян» - загальна сума 9 597 933,00 грн, у т.ч. по Приватному акціонерному товариству «Таксосервіс» 3 544 829,59 грн.
Разом сума кредиторської заборгованості, в межах планових асигнувань згідно рішення виконавчого комітету, складає - 19 597 933,00 грн, в т.ч. по Приватному акціонерному товариству «Таксосервіс» - 4 265 595,75 грн, що обліковується на балансі управління та зареєстровано в органах Державної казначейської служби м. Чернігова станом на 01.01.2025 (Звіти про заборгованість за бюджетними коштами (форма № 7м)).
У межах вказаного скаржником зазначається, що Управлінням транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради було виконано всі відповідні дії задля забезпечення здійснення розрахунків на оплату перевізнику Приватне акціонерне товариство «Таксосервіс» за надані транспортні послуги та пільгові перевезення відповідно до Програми розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням міської ради від 25.11.2021 № 13/VIII-2 зі змінами, Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням міської ради від 30.09.2021 № 11/VIII-3 зі змінами, договору про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова № 02 від 07 липня 2023 року та договору на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік № 10 від 28.08.2024.
Однак, відповідно до розпорядження начальника Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області від 27 грудня 2024 року № 430 «Про затвердження бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2025 рік» зі змінами та доповненнями відсутні бюджетні призначення для погашення кредиторської заборгованості за 2024 рік.
Втім, враховуючи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 року у справі № 620/9845/24, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025 у справі № 620/9845/24, отриманого для використання в роботі, листом начальника Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області від 07 лютого 2025 року № 01-12/229 з метою приведення у відповідність обліку, Управлінням направлено листи та протоколи на списання та зняття з обліку кредиторської заборгованості за 2024 рік до Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області.
Так, станом на 01.03.2025 в управлінні по КПКВКМБ 1917450 «Інша діяльність у сфері транспорту» та по КПКВКМБ 1913033 «Компенсаційні виплати на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремим категоріям громадян» кредиторська заборгованість за 2024 рік відсутня, в т.ч. і по Приватному акціонерному товариству «Таксосервіс» (Звіти про заборгованість за бюджетними коштами (форма № 7м, додаткова угода № 2 до договору на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік від 28 серпня 2024 року № 10 від 14 лютого 2025 року, акт звірки розрахунків станом на 14.02.2025 в рамках виконання Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки; додаткова угода № 10 на зменшення потреб до договору про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова від 07 липня 2023 року № 02 від 17 лютого 2025 року, акт звірки розрахунків станом на 17.02.2025 в рамках виконання Програми розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022-2024 роки).
Підсумовуючи наведене відповідач висновується про неповноту дослідження судом 1-ої інстанції всіх обставин справи.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025, апеляційна скарга в справі № 927/538/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/538/25.
У зв`язку з перебуванням суддів Ходаківської І.П. та Демидової А.М. у відпустці, розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/406/26 від 05.02.2026 призначено повторний автоматизований розподіл.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2026 справу № 927/538/25 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя: Алданова С.О., судді: Євсіков О.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25. Розгляд апеляційної скарги Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 призначено на 01.04.2026.
До суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Згідно тверджень ПрАТ "Таксосервіс", відсутність у відповідача (боржника) необхідних для погашення заборгованості коштів не є підставою для звільнення від відповідальності та обов`язку виконати грошове зобов`язання.
Окремо позивач вказав, що додаткова угода № 10 від 17.02.2025 до договору № 02 від 07.07.2023 та додаткова угода № 2 від 14.02.2025 до договору № 10 від 28.08.2024 та акти звіряння розрахунків за вказаними договорами, що складені відповідно станом на 17.02.2025 та 14.02.2025 лише констатують факт відсутності бюджетних асигнувань на оплату наданих позивачем послуг у 2024 році. Відтак, відповідач зобов`язаний оплатити надані перевізником у 2024 році послуги, які за своєю природою є соціально значущими, пільгові перевезення пасажирів передбачені відповідними законами України, тож їх фінансування покладається на державу та органи місцевого самоврядування. 
Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь 10 000 (десять тисяч) грн. - відшкодування понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги у зв`язку із апеляційним розглядом справи. 
До апеляційного господарського суду від Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області надійшли письмові пояснення в яких остання, враховуючи, що після відкриття апеляційного провадження у справі № 927/538/25 Верховним Судом ухвалено постанову в аналогічній справі в якій містяться висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Зазначила, що 08.04.2026 Верховним Судом ухвалено постанову у справі № 927/219/25 за позовом ТОВ «Тревел Експрес» до Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради про стягнення 4 717 564,54 грн. Так, у постанові від 08.04.2026 Верховний Суд, констатуючи, що під час запровадження воєнного стану та з моменту утворення Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області остання наділена функціями в частині бюджетних повноважень щодо складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, забезпечення виконання відповідного бюджету, дійшов наступних висновків. Зобов`язання (видатки) Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради за договором № 04 про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова від 07.07.2023 та договором № 12 на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік від 28.08.2024, що були укладені з ТОВ «Тревел Експрес», не були включені/відображені в рішенні про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області. Взяття учасником бюджетного процесу зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та Законом України про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є порушенням бюджетного законодавства. Отже, Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради за договорами №№: 04 та 12 у 2024 році взяло на себе зобов`язання без фактичних бюджетних асигнувань (зобов`язання суперечили рішенню про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською міською військовою адміністрацією), останні (правочини) укладено всупереч вимогам частини першої статті 23 Бюджетного Кодексу України, а тому такі є недійсними (нікчемними) в силу частини третьої статті 48 БК України. 
Тому, третя особа наголошує, що у вказаній справі Верховним Судом зроблено висновок щодо правової природи договорів, укладених всупереч вимог ч. 1 ст. 23 та ч. 3 ст. 48 Бюджетного кодексу України, та їх наслідків для сторін такого договору, що мають значення для правильного вирішення спору в справі № 927/538/25. Отже, враховуючи подібність спірних правовідносин у цій справі зі справою № 927/219/25, третя особа просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.04.2026 у справі № 927/219/25, при ухваленні рішення за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25. 
До Північного апеляційного господарського суду позивачем подані додаткові письмові пояснення, в яких Товариством зазначається, що Чернігівська МВА Чернігівського району Чернігівської області як і Чернігівська міська рада зобов`язані передбачити в місцевому бюджеті відповідні видатки, а невиконання ними цих обов`язків не може бути підставою для звільнення від зобов`язання по сплаті перевізнику вже наданих послуг.
Позивач звертає також увагу, що відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/9845/24 від 22.10.2024 визнано протиправним та нечинним рішення Чернігівської міської ради № 41/VIII-3 від 10.07.2024 ''Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік (2555900000 код бюджету)''. Рішення суду набрало законної сили 04.02.2025. Отже, рішення Чернігівської міської ради № 41/VIII-3 від 10.07.2024 ''Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік втратило свою чинність лише 04.02.2025, а договори № 02 від 07.07.2023 та № 10 від 28.08.2024 укладалися та виконувалися протягом 2024 року під час дії вказаного рішення Чернігівської міської ради, тобто за існування відповідних бюджетних асигнувань. 
При цьому, встановлення Верховним Судом у постанові від 08.04.2026 у справі № 927/219/25 факту нікчемності договорів з перевізником, призвів до подальшої невизначеності правовідносин між перевізниками та органами місцевого самоврядування, Чернігівською МВА Чернігівського району Чернігівської області та соціальної напруги, питання відшкодування витрат перевізників на перевезення пасажирів уже в 2026 році залишається невирішеним ні Чернігівською міською радою, ні Чернігівською МВА. Зрештою, зазначає, що від такої правової невизначеності та непослідовності дій Чернігівської міської ради та Чернігівської МВА потерпають пересічні жителі міста Чернігова, в тому числі пільгові категорії громадян, яким Закон гарантував безоплатність проїзду.
У судовому засіданні 01.04.2026 оголошено перерву до 25.05.2026. 
Представник апелянта в судовому засіданні 25.05.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. 
У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Третя особа в судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи Чернігівська МВА Чернігівського району Чернігівської області проінформована, що підтверджується поясненнями останньої про обізнаність розгляду справи 25.05.2026.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка третьої особи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованого клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності Військової адміністрації. 
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги в межах викладених апелянтом доводів та вимог, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 07.07.2023 між Приватним акціонерним товариством "Таксосервіс" (Перевізник) та Управлінням транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (Організатор) було укладено договір № 02 про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова (скорочено - Договір № 02). 
Відповідно до п. 1.1. Договору № 02 Організатор надає Перевізнику право з 10.07.2023 по 09.07.2028 на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова:
- № 26 "Мікрорайон "Айстра" - Пляж "Золотий берег" (через вул. В`ячеслава Чорновола)"; 
- № 28 "Залізничний вокзал - Яцево (через вул. Івана Мазепи, Шевченка)";
-№ 37 "вул. Курсанта Єськова - Залізничний вокзал (через вул. Льотну, проспект Перемоги)".
Згідно п. 1.2. Договору № 04 Перевізник зобов`язується здійснювати перевезення пасажирів на умовах згідно з Додатком 1 до договору, а Організатор зобов`язується здійснювати розрахунок на оплату перевізнику за надані транспортні послуги відповідно до Програми розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022-2024 роки (надалі - Програма І), затвердженої рішенням Чернігівської міської ради № 13/VІІІ - 2 від 25 листопада 2021 року.
Додатковою угодою № 7 від 15.02.2024 п. 1.2. Договору № 02 був доповнений пунктом 1.2.1., зміст якого змінювався додатковими угодами № 8 від 18.09.2024, № 9 від 23.12.2024. В остаточній редакції від 23.12.2024 пункт 1.2.1. Договору № 02 викладений у наступній редакції: 
Організатор здійснює зменшення оплати Перевізнику за фактично надані транспортні послуги (оплату послуг з обслуговування автомобільним транспортом), відповідно до бюджетних призначень на 2024 рік зі змінами, ДК 021:2015 60112000-6 Послуги громадського автомобільного транспорту (Послуги з обслуговування автомобільним транспортом) на суму 401583,49 грн.
Розрахунок за транспортні послуги здійснюється згідно з механізмом, визначеним Порядком розрахунку за надані транспортні послуги з перевезення пасажирів громадським транспортом загального користування у місті Чернігові (надалі - Порядок), затвердженим рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.11.2022 № 566, та відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської місьткої ради від 17.11.2022 № 567 "Про встановлення розрахункових тарифів на транспортні послуги з перевезення пасажирів громадським транспортом загального користування міста Чернігова" (п. 1.3. Договору № 02).
Розрахунок за транспортні послуги здійснюється в межах коштів , передбачених в бюджеті Чернігівської міської територіальної громади на відповідний рік на зазначені цілі (п.1.5. Договору № 02).
Згідно пунктів 2.1.8., 2.1.11. Договору № 02 Організатор зобов`язаний здійснювати виплати за пільгові перевезення у межах бюджетних призначень, встановлених на відповідний бюджетний рік на підставі окремого договору, а також розрахунки та оплату за надані транспортні послуги Перевізнику відповідно до п.п. 1.2., 1.3., 1.5. Договору на підставі поданих ним заявок, у разі забезпечення Перевізником виконання рейсів (регулярності руху транспортних засобів) на маршруті від 94% до 100%.
За п. 3.2.8. Договору № 02 Перевізник має право отримувати оплату за фактично виконаний обсяг транспортної роботи відповідно до п.п. 1.2., 1.3., 1.5. Договору в разі забезпечення виконання рейсів (регулярності руху транспортних засобів) на маршруті від 94% до 100%.
Відповідно до п. 9.1. Договору № 02 договір діє з 10.07.2023 до 09.07.2028 і набирає чинності з дня його підписання сторонами.
Згідно акта № 59 від 15.11.2024 позивач в період з 01.10.2024 по 31.10.2024 виконав передбачені Договором № 02 роботи з надання транспортних послуг при перевезенні пасажирів на автобусному маршруті пасажирських перевезень № 28 на суму 295 238,66 грн. Вартість транспортної послуги в межах бюджетних асигнувань становить 240 801,37 грн. 
Відповідно до акта № 66 від 23.12.2024 позивач за період з 01.11.2024 по 30.11.2024 виконав передбачені Договором № 02 роботи з надання транспортних послуг при перевезенні пасажирів на автобусному маршруті пасажирських перевезень № 28 на суму 476 929,40 грн. Вартість транспортної послуги в межах бюджетних асигнувань становить 412 075,74 грн. 
За актом № 73 від 23.12.2024 позивач за період з 01.12.2024 по 16.12.2024 виконав передбачені Договором № 02 роботи з надання транспортних послуг при перевезенні пасажирів на автобусному маршруті пасажирських перевезень № 28 на суму 278 462,14 грн. Вартість транспортної послуги в межах бюджетних асигнувань становить 273 663,76 грн. 
Відповідачем було перераховано 205 775,72 грн згідно з платіжної інструкції за № 332 від 27.11.2024 (акт № 59 від 15.11.2024).
Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем по Договору № 02 від 07.07.2023 станом на 01.01.2025 склала 720 765,16 грн (35 025,65 + 412 075,74 + 273 663,76), що підтверджено актом звірки розрахунків за надані транспортні послуги станом на 01.01.2025, підписаним сторонами.
Станом на 22.05.2025 заборгованість за договором № 02 від 07.07.2023 відповідачем не погашена.
Крім цього, 28.08.2024 між Приватним акціонерним товариством "Таксосервіс" (Перевізник) та Управлінням транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (Платник) укладено договір № 10 на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік (в тексті - Договір № 10).
Відповідно до п. 1.1. Договору № 10 Перевізник зобов`язується здійснювати перевезення окремих категорій пасажирів, за проїзд яких в автобусах загального користування здійснюються компенсаційні відшкодування відповідно до Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки (надалі - Програма), затвердженої рішенням Чернігівської міської ради № 11/VІІІ - 3 від 30 вересня 2021 року, а Платник зобов`язується компенсувати Перевізнику кошти по відшкодуванню втрат, пов`язаних з безоплатним перевезенням пільгових категорій пасажирів міста Чернігова, зазначених у додатку 1 до Програми, за маршрутами згідно з додатком 1 до Договору. 
Згідно п. 1.2 Договору № 10 фінансування відшкодування компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян здійснюється згідно з механізмом, визначеним Програмою, буде здійснюватися з бюджету Чернігівської міської територіальної громади в сумі 3 500 000,00 грн, відповідне рішення Чернігівської міської ради від 10.07.2024 № 41/VIII-3 "Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік" та рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16.08.2024 № 548 "Про внесення змін і доповнень до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік". 
Додатковою угодою № 1 до Договору № 10 від 23.12.2024 пункт 1.2 договору був доповнений підпунктом 1.2.1. наступного змісту: "Організатор ("Платник") здійснює збільшення відшкодування компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян з бюджету Чернігівської міської територіальної громади на суму 166 736,59 грн, відповідно до фактично виконаних перевезень окремих категорій громадян, в межах планових асигнувань".
Пунктом 1.4. Договору № 10 встановлено, що компенсація втрат доходу перевізників від безоплатного перевезення окремих категорій пасажирів на міських маршрутах згідно з цим договором за рахунок бюджету Чернігівської міської територіальної громади відбувається в межах бюджетних асигнувань до моменту внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2024 рік" в частині фінансування з Державного бюджету України компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Положеннями п. 2.4. Договору № 10 визначено, що Платник щомісячно готує реєстри про фактично нараховані суми та укладає з Перевізником акти звіряння розрахунків.
За несвоєчасне здійснення розрахунків з Перевізником в межах бюджетних призначень при надходженні коштів на рахунок Платника останній несе відповідальність (п. 3.4. Договору № 10).
Положеннями п. 6.1. Договору № 10 термін дії договору встановлено до 31.12.2024. В частині проведення розрахунків - до повного виконання зобов`язань.
Позивач відповідно до умов Договору № 10 та Програми компенсації щомісячно, починаючи з вересня 2024 року, складав та подавав відповідачеві звіти про втрати доходу від безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів та звіти про фактичну кількість перевезених пасажирів. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за серпень 2024 року - 121 907,00 грн. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за вересень 2024 року - 988 023,00 грн.
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за жовтень 2024 року - 1 405 356,00 грн. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за листопад 2024 року - 1 379 584,00 грн. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за грудень 2024 року - 1 317 194,00 грн.
Загальна сума втрат доходу позивача за період з серпня по грудень 2024 року склала 5 212 064,00 грн (121 907,00 грн + 988 023,00 грн + 1 405 356,00 грн + 1 379 584,00 грн +1 317 194,00 грн).
За п. 1.2 Договору сума відшкодування обмежується сумою, закладеною в місцевому бюджеті, яка з урахуванням додаткової угоди від 23.12.2024 становить 3 666 736,59 грн. (3 500 000,00 грн + 166 736,59 грн). 
Фактично на відшкодування втрат позивачу за платіжною інструкцією від 23/09/2024 за № 250 відповідачем було перераховано 121 907,00 грн.
Сума заборгованості відповідача перед позивачем за Договором № 10 від 28.08.2024 становить 3 544 829,59 грн, що підтверджено актом звірки розрахунків між сторонами заборгованості з бюджету Чернігівської міської територіальної громади на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян в рамках виконання Програми Компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки, який підписаний обома сторонами, відповідно до якого станом на 01.01.2025 заборгованість становила 3 554 829,59 грн.
Станом на 22.05.2025 заборгованість за договором № 10 від 28.09.2024 відповідачем не погашена.
Загальна сума заборгованості Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради перед ПрАТ "Таксосервіс" за обома договорами становить: 4 265 595,75 грн = 720 765,16 грн + 3 554 829,59 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.
Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував, посилаючись на те, що станом на 01.01.2025 за виконану транспортну роботу перевізниками в місті Чернігові за листопад-грудень та частину за жовтень, по КПКВКМБ 1917450 "Інша діяльність у сфері транспорту" зареєстровано кредиторську заборгованість в сумі 10 000 000,00 грн, у т.ч по ПрАТ "Таксосервіс" - 720 766,16 грн, в межах планових асигнувань згідно рішення виконавчого комітету, але не затверджених начальником Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області. За пільгові перевезення автотранспортом в м. Чернігові за вересень-грудень 2024 року по КПКВКМБ 1913033 "Компенсаційні виплати на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремим категоріям громадян" - 9 597 933,00 гривень, в т.ч. по ПрАТ "Таксосервіс" 3 544 829,59 грн. Разом сума кредиторської заборгованості, в межах планових асигнувань згідно рішення виконавчого комітету, складає - 19 597 933,00 гривень, в т.ч. по ПрАТ "Таксосервіс" - 4 265 595,75 грн, що обліковується на балансі управління та зареєстровано в органах Державної казначейської служби м. Чернігова станом на 01.01.2025. 
Відповідач у відзиві вказував, що Управлінням транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради було виконано всі відповідні дії задля забезпечення здійснення розрахунків на оплату перевізнику ПрАТ "Таксосервіс" за надані транспортні послуги та пільгові перевезення відповідно до Програми розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням міської ради від 25.11.2021 № 13/VІІІ-2 зі змінами, Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки, затвердженої рішенням міської ради від 30.09.2021 № 11/VІІІ-3 зі змінами, та договорів №02 від 07.07.2023 та №10 від 28.08.2024. 
Відповідно до розпорядження начальника Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області від 27.12.2024 № 430 "Про затвердження бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2025 рік" зі змінами та доповненнями відсутні бюджетні призначення для погашення кредиторської заборгованості за 2024 рік. 
Враховуючи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі № 620/9845/24, яке набрало законної сили 04.02.2025, на виконання вимог начальника Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області відповідач з 01.03.2025 списав та зняв з обліку кредиторську заборгованість перед перевізниками за 2024 рік, про що повідомив Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області та перевізників.
Станом на 01.03.2025 в управлінні по КПКВКМБ 1917450 "Інша діяльність у сфері транспорту" та по КПКВКМБ 1913033 "Компенсаційні виплати на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремим категоріям громадян" кредиторська заборгованість за 2024 рік відсутня, в т.ч. і по ПрАТ "Таксосервіс". 
Відповідач наголошував, що здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на виконання зобов`язання. Зобов`язання не було виконано з причин, що не залежали від волі відповідача у справі.
В свою чергу, позивач у відповіді на відзив зазначав, що відсутні правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання ним зобов`язань за договорами № 02 від 07.07.2023 та № 10 від 28.08.2024. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування не можуть перекладати витрати на виконання соціальних програм на осіб приватного права. Відсутність належної комунікації між відповідачем, Чернігівською міською радою, Чернігівською міською військовою адміністрацією не може бути підставою для порушення майнових прав позивача як особи приватного права, яка мала і правові і договірні підстави очікувати від відповідача одержання грошових кошів на компенсацію своїх витрат по виконанню місцевих соціальних програм.
Третя особа в письмових поясненнях повідомила, що Чернігівська міська рада та Виконавчий комітет Чернігівської міської ради у період функціонування Чернігівської МВА не уповноважені на прийняття рішень про затвердження та внесення змін до бюджету Чернігівської міської територіальної громади, що, в тому числі, встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі № 620/9845/24, яким визнано протиправним та нечинним рішення Чернігівської міської ради "Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік (2555900000 код бюджету)" від 10.07.2024 № 41/VIII-3 та встановлено відсутність компетенції (повноважень) Чернігівської міської ради на прийняття такого рішення. Управління не мало права укладати договір з ПрАТ "Таксосервіс" №10 від 28.08.2024, адже за договором в Управління виникали зобов`язання без фактичних бюджетних асигнувань та такі зобов`язання суперечили рішенню про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською МВА. Управління в 2024 році також не мало правових підстав брати зобов`язання на суму більше ніж 75 млн грн щодо компенсації підприємствам-перевізникам по Програмі розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022 - 2024 роки.
Також третя особа звертала увагу, що станом на дату прийняття виконавчим комітетом Чернігівської міської ради рішень від 16.08.2024 № 548 "Про внесення змін і доповнень до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік" та від 17.09.2024 № 580 "Про внесення змін і доповнень до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік" не існувало жодного нормативно-правового акту, який надавав би право Чернігівській МВА затверджувати рішення виконавчих органів Чернігівської міської ради. А тому станом на 16.08.2024 (і в більш пізній час) набуття чинності рішень виконавчого комітету Чернігівської міської ради жодним чином не залежало від рішень Чернігівської МВА.
Чернігівська МВА не могла погоджувати бюджетні призначення за рішеннями виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16.08.2024 № 548 "Про внесення змін і доповнень до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік" та від 17.09.2024 № 580 "Про внесення змін і доповнень до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік", адже виконавчий комітет не мав повноважень на прийняття таких рішень.
Третя особа виснувалась, що немає правових підстав для стягнення боргу, оскільки компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів сплачено у повному обсязі згідно передбачених асигнувань, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Подібні за змістом доводи та заперечення наведені учасниками справи у апеляційній скарзі, відзиві на неї та письмових поясненнях відповідно. 
За висновками суду попередньої інстанції, на підставі письмових договорів на перевезення окремих категорій пасажирів автобусами загального користування між сторонами виникли правовідносини з надання послуг перевезення окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач зобов`язаний здійснювати розрахунки з позивачем, який надає послуги особам, що за законом мають право на соціальні пільги.
З огляду на складені сторонами первинні документи за договорами, суд першої інстанції вказав, що факт підписання сторонами відповідних актів без зауважень та заперечень є підтвердженням та визнанням відповідачем існуючої заборгованості перед позивачем.
Посилаючись на приписи Закону України "Про автомобільний транспорт", Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ГК України, ЦК України та БК України, беручи до уваги наявні у справі докази, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за компенсацію втрат за перевезення громадян, які мають право на пільговий проїзд підтверджується матеріалами справи та підлягає до стягнення.
З огляду на фактичні обставини цієї справи, колегія суддів вказує наступне. 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 509 ЦК України). 
Частиною 2 статті 11 ЦК України, що кореспондується із приписами статті 174 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 181 ГК України визначено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Як вже зазначалось, 07.07.2023 між Приватним акціонерним товариством "Таксосервіс" (Перевізник) та Управлінням транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (Організатор) було укладено договір № 02 про організацію пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова. 
Відповідно до п. 1.1. Договору № 02 Організатор надає Перевізнику право з 10.07.2023 по 09.07.2028 на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування міста Чернігова:
- № 26 "Мікрорайон "Айстра" - Пляж "Золотий берег" (через вул. В`ячеслава Чорновола)"; 
- № 28 "Залізничний вокзал - Яцево (через вул. Івана Мазепи, Шевченка)";
-№ 37 "вул. Курсанта Єськова - Залізничний вокзал (через вул. Льотну, проспект Перемоги)".
Згідно п. 1.2. Договору № 04 Перевізник зобов`язується здійснювати перевезення пасажирів на умовах згідно з Додатком 1 до договору, а Організатор зобов`язується здійснювати розрахунок на оплату перевізнику за надані транспортні послуги відповідно до Програми розвитку громадського транспорту загального користування м. Чернігова на 2022-2024 роки (надалі - Програма І), затвердженої рішенням Чернігівської міської ради № 13/VІІІ - 2 від 25 листопада 2021 року.
Додатковою угодою № 7 від 15.02.2024 п. 1.2. Договору № 02 був доповнений пунктом 1.2.1., зміст якого змінювався додатковими угодами № 8 від 18.09.2024, № 9 від 23.12.2024. В остаточній редакції від 23.12.2024 пункт 1.2.1. Договору № 02 викладений у наступній редакції: 
Організатор здійснює зменшення оплати Перевізнику за фактично надані транспортні послуги (оплату послуг з обслуговування автомобільним транспортом), відповідно до бюджетних призначень на 2024 рік зі змінами, ДК 021:2015 60112000-6 Послуги громадського автомобільного транспорту (Послуги з обслуговування автомобільним транспортом) на суму 401583,49 грн.
Розрахунок за транспортні послуги здійснюється згідно з механізмом, визначеним Порядком розрахунку за надані транспортні послуги з перевезення пасажирів громадським транспортом загального користування у місті Чернігові (надалі - Порядок), затвердженим рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.11.2022 № 566, та відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської місьткої ради від 17.11.2022 № 567 "Про встановлення розрахункових тарифів на транспортні послуги з перевезення пасажирів громадським транспортом загального користування міста Чернігова" (п.1.3. Договору № 02).
Розрахунок за транспортні послуги здійснюється в межах коштів , передбачених в бюджеті Чернігівської міської територіальної громади на відповідний рік на зазначені цілі (п.1.5. Договору № 02).
Пунктами 2.1.8., 2.1.11. Договору № 02 Організатор зобов`язаний здійснювати виплати за пільгові перевезення у межах бюджетних призначень, встановлених на відповідний бюджетний рік на підставі окремого договору, а також розрахунки та оплату за надані транспортні послуги Перевізнику відповідно до п.п. 1.2., 1.3., 1.5. Договору на підставі поданих ним заявок, у разі забезпечення Перевізником виконання рейсів (регулярності руху транспортних засобів) на маршруті від 94% до 100%.
За п. 3.2.8. Договору № 02 Перевізник має право отримувати оплату за фактично виконаний обсяг транспортної роботи відповідно до п.п. 1.2., 1.3., 1.5. Договору в разі забезпечення виконання рейсів (регулярності руху транспортних засобів) на маршруті від 94% до 100%.
Відповідно до акта № 59 від 15.11.2024 позивач в період з 01.10.2024 по 31.10.2024 виконав передбачені Договором № 02 роботи з надання транспортних послуг при перевезенні пасажирів на автобусному маршруті пасажирських перевезень № 28 на суму 295 238,66 грн. Вартість транспортної послуги в межах бюджетних асигнувань становить 240 801,37 грн. 
Згідно акта № 66 від 23.12.2024 позивач за період з 01.11.2024 по 30.11.2024 виконав передбачені Договором № 02 роботи з надання транспортних послуг при перевезенні пасажирів на автобусному маршруті пасажирських перевезень № 28 на суму 476 929,40 грн. Вартість транспортної послуги в межах бюджетних асигнувань становить 412 075,74 грн. 
Відповідно до акта № 73 від 23.12.2024 позивач за період з 01.12.2024 по 16.12.2024 виконав передбачені Договором № 02 роботи з надання транспортних послуг при перевезенні пасажирів на автобусному маршруті пасажирських перевезень № 28 на суму 278 462,14 грн. Вартість транспортної послуги в межах бюджетних асигнувань становить 273 663,76 грн. 
Відповідачем було перераховано 205 775,72 грн згідно платіжної інструкції за № 332 від 27.11.2024 (акт № 59 від 15.11.2024).
Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем по Договору № 02 від 07.07.2023 станом на 01.01.2025 склала 720 765,16 грн (35 025,65 + 412 075,74 + 273 663,76), що підтверджено актом звірки розрахунків за надані транспортні послуги станом на 01.01.2025, підписаним сторонами.
Станом на 22.05.2025 заборгованість за договором № 02 від 07.07.2023 відповідачем не погашена.
Протилежного матеріали справи не містять. 
28.08.2024 між Приватним акціонерним товариством "Таксосервіс" (Перевізник) та Управлінням транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (Платник) укладено договір № 10 на компенсацію втрат доходу перевізника за виконання безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів на 2024 рік.
Відповідно до п. 1.1. Договору № 10 Перевізник зобов`язується здійснювати перевезення окремих категорій пасажирів, за проїзд яких в автобусах загального користування здійснюються компенсаційні відшкодування відповідно до Програми компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки (надалі - Програма), затвердженої рішенням Чернігівської міської ради № 11/VІІІ - 3 від 30 вересня 2021 року, а Платник зобов`язується компенсувати Перевізнику кошти по відшкодуванню втрат, пов`язаних з безоплатним перевезенням пільгових категорій пасажирів міста Чернігова, зазначених у додатку 1 до Програми, за маршрутами згідно з додатком 1 до Договору. 
Згідно п. 1.2 Договору № 10 фінансування відшкодування компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян здійснюється згідно з механізмом, визначеним Програмою, буде здійснюватися з бюджету Чернігівської міської територіальної громади в сумі 3 500 000,00 грн, відповідне рішення Чернігівської міської ради від 10.07.2024 № 41/VIII-3 "Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік" та рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16.08.2024 № 548 "Про внесення змін і доповнень до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік". 
Додатковою угодою № 1 до Договору № 10 від 23.12.2024 пункт 1.2 договору був доповнений підпунктом 1.2.1. наступного змісту: "Організатор ("Платник") здійснює збільшення відшкодування компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян з бюджету Чернігівської міської територіальної громади на суму 166 736,59 грн, відповідно до фактично виконаних перевезень окремих категорій громадян, в межах планових асигнувань".
Пунктом 1.4. Договору № 10 встановлено, що компенсація втрат доходу перевізників від безоплатного перевезення окремих категорій пасажирів на міських маршрутах згідно з цим договором за рахунок бюджету Чернігівської міської територіальної громади відбувається в межах бюджетних асигнувань до моменту внесення змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2024 рік" в частині фінансування з Державного бюджету України компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Положеннями п. 2.4. Договору № 10 визначено, що Платник щомісячно готує реєстри про фактично нараховані суми та укладає з Перевізником акти звіряння розрахунків.
За несвоєчасне здійснення розрахунків з Перевізником в межах бюджетних призначень при надходженні коштів на рахунок Платника останній несе відповідальність (п. 3.4. Договору № 10).
Положеннями п. 6.1. Договору № 10 термін дії договору встановлено до 31.12.2024. В частині проведення розрахунків - до повного виконання зобов`язань.
Позивач відповідно до умов Договору № 10 та Програми компенсації щомісячно, починаючи з вересня 2024 року, складав та подавав відповідачеві звіти про втрати доходу від безоплатних перевезень окремих категорій пасажирів та звіти про фактичну кількість перевезених пасажирів. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за серпень 2024 року - 121 907,00 грн. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за вересень 2024 року - 988 023,00 грн.
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за жовтень 2024 року - 1 405 356,00 грн. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за листопад 2024 року - 1 379 584,00 грн. 
Відповідно до звіту втрати доходу позивача за грудень 2024 року - 1 317 194,00 грн.
Загальна сума втрат доходу позивача за період з серпня по грудень 2024 року склала 5 212 064,00 грн (121 907,00 грн + 988 023,00 грн + 1 405 356,00 грн + 1 379 584,00 грн +1 317 194,00 грн).
За п. 1.2 Договору сума відшкодування обмежується сумою, закладеною в місцевому бюджеті, яка з урахуванням додаткової угоди від 23.12.2024 становить 3 666 736,59 грн. (3 500 000,00 грн + 166 736,59 грн). 
Фактично на відшкодування втрат позивачу за платіжною інструкцією від 23/09/2024 за № 250 відповідачем було перераховано 121 907,00 грн.
Сума заборгованості відповідача перед позивачем за Договором № 10 від 28.08.2024 становить 3 544 829,59 грн, що підтверджено актом звірки розрахунків між сторонами заборгованості з бюджету Чернігівської міської територіальної громади на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян в рамках виконання Програми Компенсації пільгових перевезень окремих категорій громадян в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування на 2022-2024 роки, який підписаний обома сторонами, відповідно до якого станом на 01.01.2025 заборгованість становила 3 554 829,59 грн.
Станом на 22.05.2025 заборгованість за договором № 10 від 28.09.2024 відповідачем не погашена.
Зворотнього до суду не надано. 
Колегія суддів зазначає, що правовідносини з перевезення пасажирів регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт".
Приписами Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що пільги щодо оплати, зокрема, транспортних послуг та критерії їх надання, компенсація вартості яких є предметом спору у даній справі, визначаються виключно законами України.
Положеннями ст. 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі - Закон), встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.
Законодавством не визначено залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.
Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.
Стаття 3 Закону регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
За правилами ст. 7 цього Закону забезпечення організації пасажирських перевезень покладається:
на міських, приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території однієї територіальної громади, - на виконавчий орган ради, що представляє інтереси відповідної територіальної громади;
на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що проходять територією двох або більше територіальних громад та не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області, - на Раду міністрів Автономної Республіки Крим або обласні державні адміністрації;
на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), і міжнародних автобусних маршрутах загального користування - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.
За змістом ст. 29 Закону автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування врегульовані ст. 31 Закону.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 42 Закону договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньо обласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.
Як вже зазначалось, на підставі письмових договорів на перевезення окремих категорій пасажирів автобусами загального користування між сторонами виникли правовідносини з надання послуг перевезення окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач зобов`язаний здійснювати розрахунки з позивачем, який надає послуги особам, що за законом мають право на соціальні пільги.
Позивач є суб`єктом господарювання, який надавав послуги з перевезення громадян, метою діяльності якого є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до ч. 2 ст. 3 ГК України.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Частиною 2 статті 916 ЦК України передбачено, що плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку. Пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами.
Матеріалами справи доведено, що позивачем належним чином виконувались обов`язки щодо пільгового перевезення окремих категорій громадян у відповідності до Договорів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
У рішенні від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".
Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, законами України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про охорону дитинства", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені за пільгові перевезення пасажирів.
Колегія суддів підкреслює, що факт підписання вищезазначених актів без зауважень та заперечень є підтвердженням та визнанням відповідачем існуючої заборгованості перед позивачем.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Тобто, боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
З наведеного вбачається, що заборгованість відповідача за компенсацію витрат за перевезення громадян, які мають право на пільговий проїзд підтверджується матеріалами справи, зокрема зазначеними вище доказами.
Отже, загальна сума заборгованості Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради перед ПрАТ "Таксосервіс" за обома договорами становить: 4 265 595,75 грн = 720 765,16 грн + 3 554 829,59 грн.
В порушення вимог законодавства відповідач не відшкодував позивачу вартість наданих послуг з перевезення пільгових категорій населення, у результаті чого утворилась заборгованість.
На це, за висновками судової колегії, вірно вказав місцевий господарський суд.
Таким чином, сума заборгованості є підтвердженою та доведеною, і такі висновки суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 4 265 595,75 грн, суд апеляційної інстанції вважає правильними.
При цьому, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта щодо відсутності бюджетних асигнувань для погашення кредиторської заборгованості за 2024 рік, як підстави для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання за Договорами. 
У межах оцінки вказаних аргументів скаржника апеляційний господарський суд звертається до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16, згідно якої відсутність у відповідача (боржника) необхідних для погашення заборгованості коштів не є підставою для звільнення від відповідальності та обов`язку виконати грошове зобов`язання.
Поряд із цим, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в межах мотивувальної частини оскаржуваного рішення, зважаючи на таке.
Правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями БК України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок) (див. висновки Верховного Суду, викладені у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19).
Відповідно до статті 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Стаття 23 цього Кодексу встановлює загальне правило, згідно з яким будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (частина перша).
Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.
Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку).
Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (підпункт 6.22)).
Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини першої статті 2 БК України).
Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.
За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вказує, що Управління у спірних правовідносинах діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеної послуги в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (див. висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19). 
Тобто Управління має діяти у межах коштів та доручень, наданих йому розпорядником вищого рівня (у даному випадку - Чернігівської міської ради), і не має самостійних повноважень щодо взяття бюджетних асигнувань поза цими межами.
Водночас Товариство є суб`єктом господарювання, метою діяльності якого, як учасника господарських відносин, є досягнення економічних та соціальних результатів і одержання прибутку.
Як вбачається з матеріалів справи, видатки на компенсацію послуг за Договорами № 02 та № 10 були передбачені у рішенні Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік». 
Разом з тим рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025, у справі № 620/9845/24 визнано протиправним та нечинним рішення Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік (2555900000 код бюджету)» від 10.07.2024 № 41/VIII-3.
У межах вказаної вище справи вирішувалось питання компетенції (повноважень) Чернігівської міської ради щодо затвердження, внесення змін до бюджету Чернігівської міської територіальної громади на період здійснення повноважень Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області.
Так, судами зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання формування та виконання місцевих бюджетів у період воєнного стану» від 11.03.2022 № 252 встановлено, що у період воєнного стану виконання та формування місцевих бюджетів здійснюється відповідно до бюджетного законодавства з урахуванням таких особливостей: органи місцевого самоврядування, їх виконавчі органи, місцеві державні адміністрації, військово-цивільні адміністрації продовжують здійснювати бюджетні повноваження, а у разі утворення військових адміністрацій такі повноваження здійснюють військові адміністрації відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, забезпечення виконання відповідного бюджету.
Підпунктом 5 пункту 22 Розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» БК України установлено, що в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації: функції органів місцевого самоврядування, їх виконавчих органів, місцевих державних адміністрацій, військово-цивільних адміністрацій у частині бюджетних повноважень здійснюють військові адміністрації відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Враховуючи наведене правове регулювання, адміністративні суди дійшли висновку, що під час запровадження воєнного стану та з моменту утворення Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області остання наділена функціями в частині бюджетних повноважень щодо складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього, забезпечення виконання відповідного бюджету.
Отже, суди у справі № 620/9845/24 виснували, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік (2555900000 код бюджету)» від 10 липня 2024 року № 41/VIII-3 у Чернігівської міської ради була відсутня компетенція на його прийняття, оскільки в населеному пункті утворена військова адміністрація, на яку покладено бюджетні повноваження, а відтак прийняте рішення суперечить чинному законодавству.
Із встановлених обставин справи та доводів учасників цієї справи вбачається, що зобов`язання (видатки) Управління за Договорами не були включені / відображені в рішенні про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області на противагу рішенню Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік», яке було визнано у судовому порядку протиправним та нечинним.
За таких обставин, спірним у цьому випадку є питання наявності правових підстав для стягнення суми коштів, які виникли із зобов`язань без фактичних бюджетних асигнувань у 2024 році.
Оцінюючи наведене вище, судова колегія вказує, що в частині першій статті 23 БК України умовою здійснення бюджетного зобов`язання та платежів з бюджету законодавець встановив особливості розрахунків бюджетними коштами - за наявності відповідного бюджетного призначення.
Наслідки недотримання цієї вимоги визначені БК України та передбачають недійсність договору, укладеного протягом бюджетного періоду, якщо розпорядником бюджетних коштів за цими замовленнями та договором взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень.
Частиною третьою статті 48 БК України, яка кореспондує наведеним положенням частини першої статті 23 цього Кодексу, передбачено, що розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.
Тобто норми статті 23 та частини третьої статті 48 БК України, які перебувають у системному взаємозв`язку, встановлюють вимогу, зокрема до умов договору, а саме - здійснення бюджетного зобов`язання та платежів з бюджету лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Така вимога законодавця закладає основи розрахунків у правовідносинах із закупівлі товарів (робіт/послуг) за відповідним договором.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що взяття учасником бюджетного процесу зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є порушенням бюджетного законодавства.
У контексті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції вважає, що порядок розрахунків, зокрема і у довгострокових правовідносинах, фінансування яких здійснюється за рахунок бюджетних коштів, виключає можливість формулювання умов відповідного договору в частині порядку розрахунків за правилами частини першої статті 212 ЦК України - за відкладальної обставини (обставини, щодо якої невідомо, настане вона чи ні), оскільки інакше такий договір є недійсним згідно з положеннями частини третьої статті 48 БК України.
Тобто визначена в договорах умова "про здійснення оплати виконаних робіт при наступних надходженнях коштів з бюджету та залежно від відповідних бюджетних надходжень" є такою, що суперечить правилам погодження умов щодо розрахунків за угодами зазначеної категорії, чим обумовлює недійсність договорів за частиною третьою статті 48 БК України.
Отже, ураховуючи, що Управління за спірними договорами у 2024 році взяло на себе зобов`язання без фактичних бюджетних асигнувань (зобов`язання суперечили рішенню про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2024 рік, що був затверджений Чернігівською міською військовою адміністрацією), останні (правочини) укладено всупереч вимогам частини першої статті 23 БК України, а тому такі є недійсними (нікчемними) в силу частини третьої статті 48 БК України.
У свою чергу, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Правочин є нікчемним з моменту його вчинення (ab initio) незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін чи волі будь-якої іншої особи автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх.
Крім того, нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам цього виду, тобто не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.
У цих висновках апеляційний господарський суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду щодо нікчемного правочину, викладеної, зокрема і в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23).
Згідно із частиною п`ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Отже, оскільки Договори укладено всупереч вимогам закону, зокрема частині першій статті 23 БК України, та на нього поширюються правила недійсності, визначені частиною третьою статті 48 БК України, які безпосередньо встановлюють недійсність таких договорів, тобто вказують на їх нікчемність (недійсність яких прямо встановлена законом), тоді як закон не вимагає визнання такого правочину недійсним, судова колегія вважає за необхідне у спірних правовідносинах розглянути можливість застосування наслідків недійсності таких правочинів з власної ініціативи, що відповідає загальним засадам господарського судочинства щодо ефективного та справедливого судового розгляду.
При цьому суд апеляційної інстанції керується принципом jura novit curia ("суд знає закони"), відповідно до якого суд під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius)).
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Так, відповідно до частини першої - другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частиною третьою статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Зважаючи на те, що спірні договори є нікчемними (недійсними) у силу закону (частини третьої статті 48 БК України), а позивачем надано транспортні послуги громаді, зокрема щодо перевезення пільгових категорій пасажирів (обсяг та розмір яких сторонами, між іншим, не заперечувались), вартість яких не була відшкодована, колегія суддів дійшла висновку, що грошові кошти, які є сумою наданих послуг за нікчемними договорами, підлягають стягненню з відповідача у відповідності до вимог статей 216, 1212 ЦК України.
За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів враховує, що правові висновки у аналогічних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2026 року в справі № 927/219/25.
Отже, з урахуванням наведеного вище у своїй сукупності, судова колегія висновується, що суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, водночас помилково виходив з інших мотивів, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення в рамках його мотивувальної частини.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Частиною 1 статті 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням мотивувальної його частини в редакції цієї постанови, а апеляційна скарга, - частковому задоволенню. 
Згідно ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, оскільки оскаржуване рішення змінене лише в межах його мотивувальної частини, судові витрати зі сплати судового збору, понесені апелянтом, покладаються на останнього.
Додатково суд апеляційної інстанції зазначає, що апеляційна скарга та відзив на неї містять заяви сторін про стягнення з протилежної сторони витрат на професійну правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції, а саме у розмірі 20 000,00 грн - апелянт просить стягнути з позивача, а в сумі 10 000 грн - позивач просить стягнути зі скаржника.
Заперечень / письмових пояснень на вказані вимоги кожної із сторін від Управління та Товариства зустрічно не надходило. 
Згідно статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Одночасно, за змістом частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Неврахування судом умов договору про надання правничої допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України".
У названій вище постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правничої допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що: "Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність". У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте існує "гонорар успіху" як форма оплати винагороди адвокату, і визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правничої допомоги такого виду винагороди, як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 910/15787/21.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18. 
У постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: «До правничої допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо».
З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що 16 грудня 2025 року між Управлянням (клієнт; замовник) та Малий А.В. (адвокат; виконавець) укладено договір про надання правової допомоги № 16/12/2025 (скорочено - договір-1).
19.12.2025 між сторонами договору-1 складено акт прийому-передачі наданих послуг) на загальну суму 20 000,00 грн. Послуги включають в себе: ознайомлення з рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/2 - 2 год; вартість - 2 000 грн; пошук судової практики Верховного Суду з подібних спірних правовідносин - 3 год; вартість - 3 000 грн; підготовка апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду - 7 год; вартість - 15 000 грн.
Акт підписаний сторонами договору-1 без зауважень.
Загальна сума акта 20 000 грн. 
Крім цього, 20.05.2025 між Товариством (клієнт; замовник) та Марченко Н.І. (адвокат; виконавець) укладено договір про надання правничої допомоги (далі - договір-2).
19.02.2026 між сторонами договору-2 складено та підписано акт приймання-передачі правових послуг (опис послуг), згідно з яким адвокатом надано клієнту правові послуги на загальну суму 10 000,00 грн, з: підготовки відзиву на апеляційну скаргу; представництва інтересів клієнта в ПАГС.
Акт підписаний сторонами договору-2 без зауважень.
Загальна сума акта 10 000 грн. 
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Колегія суддів також акцентує, що правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. 
Як вказано колегією суддів касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19, висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Відповідна правова позиція Верховного Суду викладена також у постанові від 11.11.2021 у справі № 910/7520/20.
Також колегією суддів враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Аналогічні правові висновки знаходять своє правозастосування в постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2025 року в справі № 924/23/25; від 27 січня 2026 року в cправі № 916/166/23, 11 лютого 2026 року в cправі № 914/1493/24.
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У наведеному, в рамках вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, заявлену апелянтом, судова колегія акцентує, що викладені відповідачем у апеляційній скарзі доводи в межах оскарження рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 по суті дублюють зміст відзиву на позов (а.с. 119 - 122 т. 1), поданого до суду першої інстанції.
Ця обставина вказує на те, що аргументація відповідача ґрунтувалась на тотожних доводах та нормах матеріального права в судах першої та апеляційної інстанцій. 
Також за висновками колегії суддів, правнича допомога з пошуку судової практики Верховного Суду з подібних спірних правовідносин фактично включає в себе правничу допомогу з підготовки апеляційної скарги.
У той же час, судовою колегією враховується часткове задоволення апеляційної скарги Управління.
На підставі викладеного вище, дослідивши надані відповідачем докази, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням критеріїв пропорційності та реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, як наслідок про часткове задоволення заяви відповідача та стягнення на його користь 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, критеріям пропорційності, справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру, і ці витрати є співрозмірними з виконаною роботою в апеляційному господарському суді. 
Отже, колегія суддів зазначає, що судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стягуються з позивача на користь відповідача в сумі 10 000,00 грн.
Також, у частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, заявлену позивачем, колегія суддів вказує, що викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу заперечення в межах оскарження рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 фактично дублюють зміст позову (а.с. 1 - 4 т. 1), а також відповіді на відзив (а.с. 134 - 137 т. 1), поданих до суду першої інстанції.
Крім того, правова позиція позивача у справі була незмінною та сформована ще при подачі позову до місцевого господарського суду. 
При цьому, позивачем не наведено нових аргументів, окрім тих, що знайшли своє відображення в рішенні місцевого господарського суду. При цьому, встановлені місцевим господарським судом обставини, які були відображені в оскаржуваному рішенні, позивачем частково дублювались у відзиві на апеляційну скаргу.
З огляду на це судова колегія вважає, що час, витрачений представником позивача на підготовку відзиву на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг та є надмірним, враховуючи, зокрема, складність справи та фактичні обставини, на яких вона ґрунтується. 
Окремо колегія суддів враховує, що викладені позивачем заперечення щодо обставин, встановлених в рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.10.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025, у справі № 620/9845/24, не склали у відповідній частині противагу доводам апелянта. 
У той же час, судова колегія приймає до уваги, що оскаржуване рішення, за наслідками розгляду апеляційної скарги Управління, змінено лише в межах його мотивувальної частини, що вказує на обґрунтованість заперечень Товариства в частині правильності рішення суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача спірної суми.
Тому, проаналізувавши надані позивачем докази, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням критеріїв пропорційності та реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, як наслідок про часткове задоволення заяви позивача та стягнення на його користь 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, критеріям пропорційності, справедливості, необхідності та розумності їхнього розміру, і ці витрати є співрозмірними з виконаною роботою в апеляційному господарському суді. 
Отже, колегія суддів зазначає, що судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стягуються з відповідача на користь позивача в сумі 5 000,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 129, 244, 269, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 275, 276, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 - задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 - змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.
3. В іншій частині рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2025 у справі № 927/538/25 - залишити без змін. 
4. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради.
5. Заяву Приватного акціонерного товариства "Таксосервіс" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у справі № 927/538/25 - задовольнити частково.
6. Стягнути з Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (адреса: 14035, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 50; ідентифікаційний код - 24840845) на користь Приватного акціонерного товариства "Таксосервіс" (адреса: 14037, м. Чернігів, вул. Громадська, 58; ідентифікаційний код - 03119718) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції - 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень). 
7. У задоволенні заяви в решті вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, - відмовити.
8. Заяву Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у справі № 927/538/25 - задовольнити частково.
9. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Таксосервіс" (адреса: 14037, м. Чернігів, вул. Громадська, 58; ідентифікаційний код - 03119718) на користь Управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Чернігівської міської ради (адреса: 14035, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 50; ідентифікаційний код - 24840845) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції - 10 000,00 грн (десять тисяч гривень).
10. Доручити Господарському суду Чернігівської області видати накази на виконання п.п. 6, 9 цієї постанови Північного апеляційного господарського суду.
11. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 18.06.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков