справа № 357/277/25 головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
провадження № 22-ц/824/7069/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що згідно особового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я відповідача ОСОБА_2 за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2024 року рахується заборгованість за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування в розмірі 35 186,93 грн. Боржнику було надіслано попередження про наявність заборгованості з вимогою сплатити, однак відповідачка заборгованості не сплатила. 
У зв`язку з цим представник позивача просить суд стягнути з відповідача борг в сумі 35186,93 грн, а також витрати, передбачені статтею 625 ЦК України, а саме: за період з 01 січня 2016 року по 23 лютого 2022 року суму, на які збільшилася заборгованість внаслідок інфляції в розмірі 5 149,75 грн, три відсотки річних в розмірі 1 855,25 грн; за період з 01 січня 2024 року по 01 листопада 2024 року суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляції в розмірі 176,58 грн та три відсотки річних у розмірі 48,40 грн.
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своїм заочним рішенням від 25 березня 2025 задовольнив позовні вимоги та стягнув з ОСОБА_2 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» суму боргу за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2024 року в розмірі 35186,93 грн.; за період з 01 січня 2016 року по 23 лютого 2022 року суму на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в сумі 5149,75 грн та три відсотки річних в сумі 1855,25 грн; з 01 січня 2024 року по 01 листопада 2024 року суму на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в сумі 176,58 грн та три відсотки річних в сумі 48,40 грн та судові витрати у розмірі 3028,00 грн.
03 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подала через систему «Електронний суд» заяву про перегляд заочного рішення від 25 березня 2025 рокуу справі № 357/277/25.
Ухвалою суду від 23 жовтня 2025рокузаяву ОСОБА_2 задоволено, скасовано заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25 березня 2025 року по справі № 357/277/25 за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, призначено справу до розгляду.
Ухвалою суду від 25 листопада 2025 рокузалучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 .
11 грудня 2025рокутретя особа ОСОБА_1 подала письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води від 20 квітня 2015 був укладений саме з ОСОБА_1 , а не з відповідачем. ОСОБА_2 дійсно являється власником квартири АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживала, договори щодо надання комунальних послуг з відповідними установами не укладала. На підставі викладеного, третя особа вважає, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем по справі та просила відмовити в позові.
16 грудня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення про задоволення позовних вимог частково та стягнув з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» суму боргу за період з 01 лютого 2018 року по 01 листопада 2024 року у розмірі 29 158,80 грн.; за період з 01.02.2018 по 23.02.2022 суму на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в сумі 2 715,62 грн та три відсотки річних в сумі 1 017,20 грн; з 01.01.2024 по 01.11.2024 суму на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в сумі 176,58 грн та три відсотки річних в сумі 48,40 грн та судові витрати у розмірі 2363,96 грн., всього стягнуто35 480 грн 56 коп. (тридцять п`ять тисяч чотириста вісімдесят гривень п`ятдесят шість копійок).
Не погодившись із таким рішенням суду, третя особа ОСОБА_1 14 січня 2026 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила відкрити апеляційне провадження на рішення Білоцерківського міськрайонного Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у справі 357/277/25, переглянути справу в повному обсязі, визнавши відповідачем у справі ОСОБА_1 та до стягнутої заборгованості застосувати строки позовної давності.
Так, апелянт в обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позовна заява та додатки до позову надійшли до Білоцерківського міськрайонного суду, в порушення вимог статті 175 Цивільного процесуального кодексу та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29 червня 2023 року № 3200-ІХ, засобами поштового зв`язку за підписом директора КП БМР «БЦТМ» Владислава Безукладнікова.
Позовна заява не містить відомості про наявність або відсутність електронного кабінету позивача, та «способу (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні». Позов про стягнення боргу не містить спосіб виконання рішення в разі його задоволення.
Також, апелянт послалась на те, що звертаючись з позовом до суду, документи, які б підтверджували повноваження позивача, долучені не були, в тому числі: виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань з переліком осіб, які мають вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, статут Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», трудовий контракт, належним чином завірене Розпорядження виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 03 грудня 2024 року за № 628-к. Зазначене розпорядження на сайті Білоцерківської міської ради також відсутнє.
Не підтвердивши власне самопредставництво при зверненні до суду, позивач, в порушення ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України передоручив свої повноваження ОСОБА_5, яка не є адвокатом і будь-які докази, які б підтверджували трудові відносини з позивачем також до суду не надала.
Також, апелянт вказує, що в порушення вимог ст. 43 ЦПК України, її не було повідомлено про постановлення ухвали від 25 листопада 2025 року у справі №357/277/25 та копію позовної заяви не надіслано, чим порушено її права передбачені статтею 277 Цивільного процесуального кодексу України звернутися з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Окрім цього, апелянт вказує, що позивачем долучено Договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води о/р НОМЕР_1 . Як стверджує позивач Договір укладено 20 квітня 2015 року між КП БМР «Білоцерківтепломережа» та ОСОБА_1 , як представником неповнолітньої дочки. При цьому будь-які докази, що Договір підписано саме представником ОСОБА_2 , а не споживачем ОСОБА_1 , додано не було. Не долучено до позову інших доказів, які б свідчили що особовий рахунок НОМЕР_1 належить саме ОСОБА_2 .
Долучений до позову Договір, свідчить що укладений він зі споживачем ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 від 07.12.99 року, що також підтверджують квитанції на сплату послуг з теплопостачання за 2017-2025 роки, які надсилав позивач. Дані квитанції підтверджують, що власником особового рахунку НОМЕР_1 , є саме ОСОБА_1 .
Так, ОСОБА_2 дійсно являється власником квартири АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою ніколи не була зареєстрована та не проживала, договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води з КП БМР «БЦТМ» не укладала та послугами не користувалася.
Відповідач не є користувачем комунальних послуг за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження вузлів обліку водопостачання від 20.07.2020 року ТОВ «Білоцерківвода» (відсутність води), актом розпломбування приладу обліку водопостачання ТОВ «Білоцерківвода» від 11.11.2025 року (відсутність води) та листом ПАТ «Київобленерго» від 06.10.2016 року (припинення електропостачання за заявою ОСОБА_1 ).
Відтак, сукупність доказів долучених до справи, як позивачем та відповідачем не містять відомостей, що позов подано до належного відповідача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалу про відкриття провадження у справі було направлено учасникам справи через систему «Електронний суд», яку сторонами було отримано 26 лютого 2026 року, що підтверджується Звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
02 березня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 
03 березня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» представником Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» - ОСОБА_5 було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому представник просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
09 квітня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» відповідач ОСОБА_2 подала заяву в якій просила не приймати поданий відзив позивачем, оскільки не отримувала відзиву, а тому стороною позивача вимоги ст. 360 ЦПК України не були виконанні.
14 квітня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» апелянт (третя особа) ОСОБА_1 подала заяву у якій посилаючись на ч.4 ст.360 ЦПК України зазначила, що станом на 14 квітня 2026 не отримувала відзиву на апеляційну скаргу, а тому вважає, що поданий відзив не може бути долучений до розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. Доводи апелянта щодо проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки такий розгляд справ у суді апеляційної інстанції не передбачений, а враховуючи ціну позову та складність справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційного провадження без повідомлення учасників справи чим повідомила сторін ухвалою суду від 07 квітня 2026 року.
Щодо прийняття відзиву на апеляційну скаргу.
Так, колегія суддів встановила, що 03 березня 2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» представником Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» - ОСОБА_5 було подано відзив на апеляційну скаргу у якому представник просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Враховуючи отримання ували про відкриття апеляційного провадження 26 лютого 2026 року даний відзив було подано у строк.
Разом з цим, з долучених додатків до відзиву, який був поданий через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» вбачається, що представником позивача не було направлено іншим учасникам справи відзиву, оскільки відсутні квитанції про їх направлення.
Крім того, апелянтом та відповідачем по справі було подано заяви з запереченнями про прийняття апеляційним судом поданого відзиву, оскільки позивачем не виконанні вимоги ч. 4 ст. 364 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Частина 4 ст. 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Таким чином, враховуючи відсутність доказів направлення сторонам у справі відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів залишає його без розгляду, оскільки його подано з порушенням порядку встановленого законом.
Щодо доводів апеляційної скарги по суті оскаржуваного рішення.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» по квартирі АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , рахується заборгованість за послуги постачання теплової енергії перед КП БМР «Білоцерківтепломережа», за період з 01.01.2016 по 01.11.2024 в розмірі 35 186,93 грн. 
Позивач провів розрахунок суми на яку збільшилась вказана заборгованість внаслідок інфляційних процесів - 5 149,75 грн, та 3 % річних - 1 855,25 грн за період з 01.01.2016 по 23.02.2022, а також суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляції в розмірі 176,58 грн та три відсотки річних у розмірі 48,40 грн, за період з 01.01.2024 по 01.11.2024.
З копії договору дарування, укладеного 12.08.2000 між ОСОБА_3 (даритель) та ОСОБА_2 (обдарована), від імені якої діяла її матір ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Матеріали справи містять копію договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 20.04.2015 між КП БМР «БТМ» та ОСОБА_1 . (а.с. 10).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 12).
Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія про наявність заборгованості, яка залишилася без задоволення.
Так, суд першої інстанції зазначив, що заперечуючи позовні вимоги, третя особа надала до справи докази того, що у квартиру АДРЕСА_1 не надаються комунальні послуги з водопостачання та постачання електричної енергії. Однак, відсутні докази того, що відповідач чи третя особа звертались з проханням/вимогою до позивача про відключення постачання теплової енергії до вказаної квартири. Скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуг від відповідача на адресу підприємства не надходило.
Відсутність письмового договору та відкритого нового особового рахунку для оплати послуг, на що посилався представник відповідача, не може бути підставою для відмови в цьому позові, оскільки в квартиру АДРЕСА_1 надавалися позивачем послуги з опалення в повному обсязі.
Факт відсутності договору на надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц).
Як вбачається з матеріалів справи між сторонами відсутні чинні договори про надання житлово-комунальних послуг, а такий договір був укладений в квітні 2015 року із законним представником власника квартири, а отже суд вважає доведеним, що відповідачу були надані послуги з централізованого опалення, а також абонентського обслуговування, що підтверджується розрахунковим листом абонента. Відповідач зобов`язана оплачувати надані послуги.
Судом встановлено, що на момент набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , вона була малолітньою, від її імені діяла як законний представник - мати ОСОБА_1 , якаяк законний представник малолітнього споживача послуг зобов`язана була оплачувати надані послуги позивачем.
При цьому, суд виходив з того, що позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу за надані послуги починаючи з 01.01.2016 року. Однак, станом на вказану дату відповідач була неповнолітньою та не могла здійснювати свої права самостійно, оскільки мала неповну цивільну дієздатність, і в силу вищенаведених правових норм, саме мати/ батько відповідача зобов`язані були оплачувати комунальні послуги в квартирі та управляти майном своєї дитини.
Зважаючи на встановлені обставини, суд першої інстанції зауважив, що оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_2 досягла повноліття, а отже, набувши повну цивільну дієздатність з 26.01.2018, у відповідача виник обов`язок зі сплати послуг теплової енергії, що надаються КП БМР «Білоцерківтепломережа» особисто.
Враховуючи суб`єктивний склад учасників процесу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги КП БМР «Білоцерківтепломережа» підлягають до часткового задоволення, та можливо стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг за послуги з постачання теплової енергії, починаючи з 01 лютого 2018 року по 01 листопада 2024 року, що, згідно наданого розрахунку, складає суму 29 158,80 грн.
Також, судом першої інстанції встановлений факт порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії з за період з 01.02.2018 в квартирі АДРЕСА_3 , а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа» підтверджується матеріалами справи.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат в розмірі - 5149,75 грн., та 3 % річних - 1855,25 грн., починаючи з 01.01.2016, оскільки має місце прострочення відповідачами грошового зобов`язання. Позивач розрахував суми згідно ст. 625 ЦК України станом на 23.02.2022 року, тобто до початку воєнного стану в державі, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022.
Однак, враховуючи, що суму боргу можливо стягнути з відповідача до якого пред`явлено позов з моменту виникнення у неї обов`язку з утримання власного майна, тобто з 01 лютого 2018 року, то і суми нараховані по ст. 625 ЦК України, належить стягнути за період з 01.02.2018 по 23.02.2022.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що за період з 01.02.2018 по 23.02.2022, підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 2 715,62 грн та 3% річних у розмірі 1 017,20 грн.
Крім того. суд першої інстанції дійшов висновку, що 30.12.2023 було внесено зміни до Постанови № 206 від 05.03.2022, та установлено про заборону нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги.
Оскільки, місцем надання послуг є м. Біла Церква, яке не відноситься до вище перелічених територій, позивачем нараховано з 01.01.2024 по 01.11.2024 інфляційні втрати у розмірі 176,58 грн та три відсотки річних у сумі 48,40 грн.
Також, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи містять докази часткового стягнення з ОСОБА_2 коштів за виконавчим документом по справі № 357/277/25, при виконанні заочного рішення від 25.03.2025. Зокрема, як вбачається з постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Олійника О.І. про закінчення виконавчого провадження № 79155647 від 24.10.2025, залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 29 395,12 грн, сума стягненої винагороди приватного виконавця - 1604,97 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення суду не підлягає виконанню у частині вже стягнутої заборгованості, у межах виконавчого провадження № 79155647, суми - 13 021,79 грн. (42 416,91 грн - 29 395,12 грн).
Колегія суддів дослідивши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції дійшла наступних висновків.
Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч.3 ст. 58 ЦПК України).
Аналіз вказаної норми свідчить, що в процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії як «самопредставництво» і «представництво».
Тобто допускається можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи як у порядку самопредставництва, так і іншими особами, як представниками юридичної особи.
Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу (ч.2 ст. 60 ЦПК України).
Таким чином, у цивільному процесуальному законі встановлено конкретні випадки, у яких представником у суді, окрім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.
Повноваження таких осіб відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 ЦПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.
Відповідно до ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №172/1779/23 зазначив: «Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).
Крім того, Верховний Суд в постанові від 02.07.2020 у справі №9901/39/20, ухвалах від 13.03.2020 у справі №922/2844/19 від 22.02.2021 у справі №908/183/20 звернув увагу на те, що за загальним правилом у теорії права самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси за законом, статутом, положенням.
Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року зазначено, що в процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії як «самопредставництво» і «представництво». Тобто допускається можливість здійснення процесуального представництва органу державної влади, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками органу державної влади. Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такого органу державної влади без додаткового уповноваження.
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Враховуючи зазначене та те, що дана справа віднесена до категорії малозначних справ, колегія суддів вважає, що при зверненні до суду стороною позивача в особі директора Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» Безукладнінкова В.В. було надано достатньо повноважень, зокрема наказ від 03 грудня 2024 року про продовження терміну дії контракту з директором КП БМР «БЦТМ», який вказує на його право звернутись до суду в інтересах підприємства за захистом прав.
Також, колегія суддів вважає, що довіреність видана юристконсультанту підприємства - ОСОБА_5 є належною в даній категорії справ та вказує на те, що остання має право брати участь у розгляд вказаної справи як представник.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту щодо неналежності документів та відсутності повноважень сторони позивача є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи. Крім того, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом першої інстанції дані повноваження були перевірені та не ставились під сумнів.
Також, доводи сторони апелянта щодо не зазначення у відповідності до вимог ст. 175 ЦПК України наявності у позивача електронного кабінету, колегія суддів вважає, що такі доводи не впливають на суть прийнято рішення, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому не бере їх до уваги.
Щодо посилань на те, що апелянта не було належним чином повідомлено про залучення її в якості третьої особи, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність таких доводів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, яка була направлена останній шляхом поштової кореспонденції.
11 грудня 2025 року від ОСОБА_1 в рамках вказаної справи надійшли пояснення, що вказує на те, що остання реалізувала право на подачу своєї позиції щодо позовної заяви.
Крім того, ОСОБА_1 брала участь у судовому засіданні 11 грудня 2025 року та була повідомлена про час та місце проголошення повного тексту судового рішення, тобто на 16 грудня 2025 року.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в даній частині є необґрунтованими та вказують на те, що учаснику справи було відомо про розгляд справи та остання подала до суду свої письмові пояснення по справі. Також, сторону апелянта не було позбавлено права подати письмові заперечення на розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак остання подаючи письмові пояснення не подала до суду такого клопотання.
Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1 , однак за вказаною адресою ніколи не була зареєстрована та не проживала, договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води з КП БМР «БЦТМ» не укладала та послугами не користувалася, а тому належним відповідачем у справі є ОСОБА_1 з якою укладено Договір, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Згідно зі ст.ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Отже, враховуючи положення ст. ст. 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц.
Так, вбачається, що договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води за адресою: АДРЕСА_2 від 20.04.2015 між КП БМР «БЦТМ» та ОСОБА_1 був укладений у період, коли власниця ОСОБА_2 була неповнолітньою, а від її імені діяла законний представник - мати/ апелянтка. 
Відтак, особовий рахунок було оформлено на ім`я законного представника - матір відповідачки ОСОБА_4 . Це період до досягнення вісімнадцятирічного віку, а саме до січня 2018 року.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по суті дійшов висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_2 досягла повноліття, а отже, набувши повної цивільної дієздатності з 26 січня 2018 року, у відповідача виник обов`язок зі сплати послуг теплової енергії КП БМР «Білоцерківтепломережа» особисто.
Висновки суду першої інстанції, щодо можливості у межах даної справи стягнення з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості, як власника майна лише після досягнення нею повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 на думку колегії суддів є цілком законними та обґрунтованими.
Таким чином, посилання апелянта на те, що належним відповідачем у вказаній справі є виключно ОСОБА_1 , оскільки саме з нею було укладено договір, колегія суддів розцінює критично і до уваги не приймає, оскільки вони суперечать нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.
Щодо доводів про застосування строків позовної давності колегія суддів їх не приймає, оскільки дана вимога апеляційної скарги жодним чином необґрунтована та не була заявлена третьою особою в рамках розгляду справи у судді першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко
Судді: 
О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова