ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/6539/24
Номер провадження 22-ц/818/261/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Мамая А. С., 
представника ОСОБА_2 адвоката Захарова П. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року в складі судді Щепіхіної В.В. по справі № 638/6539/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2019 року між ТОВ «ФЛАС», основним засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_3 , та ТОВ «ІНБІКО», керівником якого є він, було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 22/10-19, за умовами якого ТОВ «ФЛАС» продає, а ТОВ «ІНБІКО» купує майнові права на об`єкт нерухомості – приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
24 жовтня 2019 року між ним та ОСОБА_3 була укладена в письмовій формі угода про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях 144», за умовами якої сторони визначили загальні принципи їхньої участі в проекті, порядок взаємодії під час виконання завдань проекту. Він виконував свої зобов`язання за угодою про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях 144» в частині фінансування узгодженої частини вартості проекту, на виконання якої сплатив ОСОБА_3 250 000,00 доларів США.
Крім того, 10 лютого 2020 року він передав довіреній особі ОСОБА_3 - директору ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдинг» ОСОБА_2 50 000,00 доларів США, про що в Таблиці балансу (графіку) взаємовідносин сторін до Угоди про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях 144» в графі № 7 міститься власноручний підпис відповідачки ОСОБА_2 . Однак, ані в момент передання грошових коштів, ані в подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали визначеного законом документу на підтвердження повноважень ОСОБА_2 отримувати замість ОСОБА_3 грошові кошти за угодою про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях 144». Передаючи 10 лютого 2020 року ОСОБА_2 50 000,00 доларів США, він був впевнений, що вона ці кошти в подальшому передасть ОСОБА_3 . Однак, доказів передання вказаних коштів від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 надано так і не було. Отже, 10 лютого 2020 року ОСОБА_2 безпідставно набула і наразі утримує його кошти.
Просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отримані (збережені) кошти в сумі 50 000,00 доларів США, три проценти річних в сумі 6 230,00 доларів США, інфляційне збільшення в сумі 23 625,00 доларів США, проценти за користування чужими коштами в сумі 29 532,00 долари США, а також судові витрати по справі.
Представником ОСОБА_2 адвокатом Захаровим П. В. надані додаткові пояснення, в яких відповідачка заперечувала проти позову, посилаючись на його недоведеність.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачкою від нього коштів.
На вказане судове рішення 03 червня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Мамай А.С. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка не скористалась своїми процесуальним правами і не подала відзиву на позов. Ані відповідачка, ані її представник жодного разу не повідомляли суд про те, що ОСОБА_2 не визнає факт отримання коштів в сумі 50 000,00 доларів США чи заперечує справжність її почерку та підпису у графі № 7 таблиці балансу. Відмовивши у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів належності підпису у таблиці балансу саме відповідачці, враховуючи відсутність відповідних заперечень з її боку, суд першої інстанції порушив принципи диспозитивності та змагальності. Відсутність прізвищ чи ініціалів навпроти підпису у графі № 7 таблиці балансу, самі по собі, не спростовують факт належності підпису та не впливають на питання його справжності. Суд першої інстанції не обґрунтував і не вмотивував судове рішення в частині відхилення вирішального письмового доказу у справі.
Крім того, в апеляційній скарзі позивач вказав, що з метою спростування передчасних і необґрунтованих висновків суду першої інстанції вважає за необхідне заявити клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, яка має підтвердити належність почерку і підпису в графі № 7 таблиці балансу про отримання 50 000 доларів США саме відповідачкою.
14 січня 2026 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказу - висновку судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Іванко Є.Б. № СЕ-19/121-25/23781-ПЧ від 24 вересня 2025 року. Клопотання мотивовано тим, що в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачка не надала обґрунтованих заперечень проти позову, не посилалась на те, що не визнає належність їй підпису про отримання коштів. 24 вересня 2025 року, на підставі постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Харківській області від 15 серпня 2025 року, в межах кримінального провадження № 12021221200001399 від 01 вересня 2021 року, судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України було підготовлено висновок № СЕ-19/121-25/23781-ПЧ, в якому зроблено, зокрема, наступний висновок: «Підпис в рядку «7» в графі «Подпись» в документі з назвою «Таблица баланса (график) взаимоотношений сторон к Соглашению о сотрудничестве по реализации проекта «Полтавский шлях 144» от ІНФОРМАЦІЯ_1 » виконаний ОСОБА_2 . Таким чином, необхідність у призначенні та проведенні судової експертизи відпала, а вказаний висновок експерта слід долучити до матеріалів справи.
Щодо зазначених клопотань колегія суддів виходить з наступного.
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені у статті 367 ЦПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18), від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження № 61-41031св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18) та інших.
Відсутність доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції виключає можливість прийняття апеляційним судом додаткових доказів незалежно від причин їх неподання позивачем. Протилежне матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу юридичної визначеності, елементом якого є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 і Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2022 року у справі № 754/695/20 (провадження № 61-16433св21)).
Матеріали справи свідчать про те, що до суду першої інстанції з клопотанням про призначення експертизи позивач не звертався, будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкоджали йому заявити таке клопотання, в апеляційній скарзі не наведено, тож суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати оцінку висновку експерта як новому доказу. Висновок судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України датований 24 вересня 2025 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, що виключає можливість прийняття апеляційним судом такого додаткового доказу.
Отже, клопотання позивача колегія суддів залишає без задоволення.
17 січня 2026 року від представника ОСОБА_2 адвоката Захарова П.В. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, а також поновити строк на подання відзиву, оскільки будь-яких процесуальних документів відповідачка не отримувала.
Відзив мотивовано тим, що апеляційна скарга позивача є безпідставною, побудованою на викривленні фактів та хибному тлумаченні норм права. Позивач, не надавши суду жодного первинного фінансового документа, розписки, платіжного доручення чи банківської виписки, намагається штучно створити ситуацію презумпції вини відповідача. Позивач помилково ототожнює відсутність детальних заперечень з автоматичним визнанням позову. Роздруківка «Таблиці балансу» має критичні дефекти: відсутність ідентифікації підписанта, відсутність дати, незрозуміле походження документа. Відмова суду легітимізувати сумнівний документ є ознакою правосуддя, а не порушенням. Усі рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 642/1088/23 були скасовані постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року, та позивач перекручує пояснення ОСОБА_2 у вказаній справі. У даній ситуації між сторонами існували договірні правовідносини (Угода про співробітництво). Наявність договірного правового зв`язку виключає застосування кондикції. Дана позовна заява є частиною кампанії з подання однотипних позовів до тих самих осіб з тих самих підстав. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, заявлене в апеляційній скарзі, підлягає безумовному відхиленню відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України. Орієнтовний розмір судових витрат склав 100 000,00 грн, докази чого будуть надані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
З урахуванням того, що копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 17 червня 2025 року, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернута до суду без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с. 243), то колегія суддів вважає, що строк на подачу відзиву не пропущений, та приймає відзив представника відповідачки до розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Мамая А. С., які підтримали апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2 адвоката Захарова П. В., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що керівниками ТОВ «ФЛАС» є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 є керівником ТОВ «ІНБІКО», а відповідачка ОСОБА_2 є директором ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдінг», що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань (а.с. 8 зворот – 9 зворот).
22 жовтня 2019 року між ТОВ «ФЛАС» в особі директора ОСОБА_4 та ТОВ «ІНБІКО» в особі директора ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 22/10-19, за умовами якого ТОВ «ФЛАС» продає, а ТОВ «ІНБІКО» купує майнові права на Об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України та інших актів законодавства України (а.с. 10-16).
Згідно пункту 1 Додатку № 1 до Договору Об`єктом нерухомості виступає перший поверх (272 кв. м.) і підвал (450 кв. м.) будинку АДРЕСА_1 ; графічне зображення Об`єкту нерухомості додається у вигляді Додатку № 4 до Основного договору (а.с. 15, 17).
Відповідно до п. 5.1. Договору загальна ціна майнових прав на Об`єкт нерухомості на дату укладення договору складає 3 249 000,00 грн за весь Об`єкт нерухомості, визначений у п. 2.1. договору, додатку № 1 та додатку № 4 до цього договору.
Додатком № 2 до Договору передбачено графік виконання Покупцем, яким сторони встановили обов`язок Покупця сплатити Продавцю загальну вартість придбання майнових прав у період з 22 листопада 2019 року по 19 липня 2020 року. Покупець зобов`язаний був сплачувати на користь Продавця кошти в сумі по 361 000,00 грн (а.с. 16).
24 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була укладена Угода про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях, 144», за умовами якої сторони визначили загальні принципи їхньої участі в проєкті, порядок взаємодії сторін під час виконання завдань проєкту (а.с. 17 зворот – 18).
Відповідно до п. 2.1. Угоди ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати фінансування узгодженої частини вартості проєкту в сумі, еквівалентній 300 000,00 доларам США в строк до 31 січня 2020 року згідно узгодженого графіку, а саме: не пізніше 10 листопада 2019 року – 100 000,00 доларів США; не пізніше 15 грудня 2019 року – 100 000,00 доларів США; не пізніше 15 січня 2020 року – 100 000,00 доларів США; щомісячно підписувати узгоджений з другою стороною баланс, викладений у вищевказаній таблиці.
Відповідно до п. 2. 2. Угоди ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання: здійснювати контроль і нести відповідальність за виконання обсягу будівельно-монтажних робіт з будівництва зазначеного в Договорі Об`єкту нерухомості до моменту здачі його в експлуатацію; виконувати всі зобов`язання, покладені на «Продавця» в основному Договорі купівлі-продажу майнових прав № 22/10-19 від 22 жовтня 2019 року, укладеному між ТОВ «ІНБІКО» та ТОВ «ФЛАС»; за вимогою другої сторони оформити права власності «Покупця» на Об`єкт нерухомості; щомісячно підписувати узгоджений із другою стороною баланс, відображений в таблиці балансу взаємовідносин сторін.
З Таблиці балансу (графіку) взаємовідносин сторін до Угоди про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях, 144» від 24 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 250 000,00 доларів США наступними траншами: 24 жовтня 2019 року – 50 000,00 доларів США; 12 листопада 2019 року – 50 000,00 доларів США; 15 грудня 2019 року – 100 000,00 доларів США; 15 січня 2020 року – 50 000,00 доларів США, що підтверджується підписами ОСОБА_3 у відповідних графах та визнано ним у справі № 642/1088/23 за позовом ОСОБА_1 про розірвання договору і стягнення коштів (а.с. 18 зворот).
Як вбачається з графи № 7 Таблиці балансу (графіку) взаємовідносин сторін до Угоди про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях, 144» від 24 жовтня 2019 року, у ній від руки вписано дату 10 лютого 2020 року та суму 50 000,00 доларів США; у графі «підпис» стоїть особистий підпис, який за твердженням позивача належить ОСОБА_2 як представнику ОСОБА_3 (а.с. 18 зворот).
У 2023 році ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ТОВ «ІНБІКО», ТОВ «ФЛАС», ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 січня 2024 року у справі № 642/1088/23, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано угоду про співробітництво по реалізації проекту «Полтавський шлях, 144», укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від 24 жовтня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 250 000,00 доларів США. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір (а.с. 19-25, 133-139).
Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 642/1088/23 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Верховний Суд зазначив, що порушення умов договору, укладеного між юридичними особами, не є підставою для розірвання договору, укладеного між сторонами, у розумінні частини другої статті 651 ЦК України. Також виснував, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання) (а.с. 167 зворот - 190). 
Під час розгляду вказаної справи судами було встановлено, що ОСОБА_2 як не підтвердила факту отримання спірної суми коштів у розмірі 50 000,00 доларів США, так і не спростувала цей факт. Допитана як свідок вона пояснила, що підпис у таблиці не впізнає як свій та не пам`ятає отримання від ОСОБА_1 коштів у розмірі 50 000,00 доларів США з метою передачі ОСОБА_3 на виконання умов угоди від 24 жовтня 2019 року (а.с. 20 зворот).
Загальні підстави виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Відповідно до частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення коштів, посилався на те, що грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США отримані ОСОБА_2 від нього безпідставно, оскільки відповідачкою не надано доказів на підтвердження її повноважень на отримання цих грошей від імені ОСОБА_3 під час реалізації Угоди про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях, 144».
На підтвердження вказаних вимог позивачем було додано до позовної заяви копію Таблиці балансу (графіку) взаємовідносин сторін до Угоди про співробітництво щодо реалізації проекту «Полтавський шлях, 144» від 24 жовтня 2019 року та зазначено про те, що в графі № 7 міститься власноручний підпис ОСОБА_2 , який підтверджує отримання нею грошових коштів (а.с. 18 зворот).
Оцінивши вказаний доказ суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказана копія таблиці не є належним та допустимим доказом у розумінні приписів статей 77-79 ЦПК України, який підтверджує заявлену позивачем вимогу про стягнення з відповідачки вказаної суми, з огляду на те, що з поданої копії таблиці не вбачаються відомості, що підтверджують обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, у вказаній таблиці відсутні відомості про осіб, які здійснили у відповідній колонці підпис.
Більш того, ОСОБА_2 не є стороною угоди про співробітництво та надана таблиця не містить достеменних відомостей, які б підтверджували факт отримання саме нею заявлених до стягнення коштів у розмірі 50 000,00 доларів США.
З клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження належності підпису у таблиці саме ОСОБА_2 позивач до суду першої інстанції не звертався.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем вимог до ОСОБА_2 . 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 922/1190/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів у подібних правовідносинах, які виникли з іншого правочину.
Враховуючи, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 50 000,00 доларів США як безпідставно набутих коштів є недоведеною, то не підлягають задоволенню й похідні від неї вимоги про стягнення з відповідачки 3 % річних в сумі 6 230,00 доларів США, інфляційного збільшення у сумі 23 625,00 доларів США та процентів за користування чужими коштами у сумі 29 532,00 долари США. До того ж, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. ОСОБА_1 при передачі спірних коштів, як він зазначає, відповідачці, знав, що між ним та ОСОБА_2 відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), і не був позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність у неї повноважень діяти від імені ОСОБА_3 , а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно погодилася на настання невигідних для себе наслідків). До того ж, підставою для передачі таких коштів позивач зазначає наявність саме договірних відносин між ним та ОСОБА_3 , що виключає можливість застосування норми ст. 1212 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідачка не надала відзиву на позов, не повідомляла суд про те, що вона не визнає факт отримання коштів чи заперечує справжність її почерку та підпису у графі № 7 таблиці балансу, тож суд відмовив в задоволенні позову з підстав, що не були безпосереднім предметом судового розгляду, є необґрунтованими. 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 904/6293/20, від 30 червня 2022 року у справі № 927/774/20).
За загальним правилом тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладається на позивача. Доказування не можна належним чином реалізувати шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто подав більше доказів, а насамперед їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 686/18957/15-ц (провадження № 61-5089св18).
Судом першої інстанції надано належну оцінку поданому позивачем доказу – таблиці, з якої не вбачається факт отримання відповідачкою коштів. Отже, позивачем не виконано свій процесуальний обов`язок з доведення тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Представником ОСОБА_2 адвокатом Захаровим П. В. були надані до суду першої інстанції пояснення, в яких відповідачка заперечувала проти позову, посилаючись на його недоведеність, а неподання нею відзиву жодним чином не свідчить про визнання позову чи певних обставин справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат судом апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина