ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/2974/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 р. (суддя Врона О.В.) в адміністративній справі №160/2974/26 за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила суд визнати протиправною бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у незнятті арешту з усього нерухомого майна боржника - ОСОБА_1 , за адресом: АДРЕСА_1 , накладеного постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції; зобов`язати Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з усього нерухомого майна боржника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресом: АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Удовенко Сніжани Михайлівни №43713680 від 26.01.2015 року (запис про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №8490915 від 26.01.2015р.).
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що накладений арешт перешкоджає позивачу реалізувати передбачене Конституцією України право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Враховуючи, що майнових претензій стягувачем до позивача після повернення виконавчого документа предьявлено не було, а виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання, позивач вважає, що воно було закінчено, проте, арешт державним виконавцем не знято, чим порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 р., ухваленим за рещультатом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позовну заяву задоволено.
У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII. Ззнищення матеріалів виконавчого провадження за № АСВП 43713680 не вилучає інформацію щодо стану його виконання з Автоматизованої системи виконавчого провадження, у відповідності до якої можливо встановити стан виконавчого провадження, в який період на примусовому виконані перебував виконавчий документ, суму заборгованості та інше.  ОСОБА_1 не зверталася до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, яке є правонаступником стягувача за виконавчим документом, а саме УПФУ в Заводському районі м. Дніпродзержинська щодо наявності на даний час вказаної заборгованості або її відсутності. Також нею не сплачені виконавчий збір у розмірі 858,27 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн. Крім того, скаржник вважає безпідставним стягнення судових витрат, оскільки сплата судового збору за подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби не передбачено.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін як законне та обгрунтоване, вказуючи на те, що до апеляційної скарги відповідачем надані нові докази, які не досліджувались судом першої інстанції Відповідачем до відзиву на позовну заяву не були додані належним чином завірені копії постанов державного виконавця у виконавчому провадженні №43713680 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 858,27 грн. та витрат виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн., як і не наведено даних щодо наявності незавершених виконавчих проваджень з примусового виконання цих постанов. Натомість, згідно заяви відповідача про виконання ухвали суду від 24.02.2026 матеріали виконавчого провадження № 43713680 знищені. Строк пред`явлення (звернення) до примусового виконання постанов державного виконавця у виконавчому провадженні №43713680 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 858,27 грн. та витрат виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн. сплинув ще на початку 2016 року. 
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтування обраного апеляційним судом виду провадження (письмове) наведено в ухвалі суду від 01 червня 2026 р.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі:
23.11.1998 позивач - ОСОБА_1 - на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Татарець Т.К. і зареєстрованого в Реєстрі за №2178, набула у дар квартиру під АДРЕСА_2 , загальною площею 43 кв.м., вартістю 3 000,00 грн.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №460706898 від 19.01.2026 року, позивачці стало відомо, що 26.01.2015 року на підставі постанови державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Удовенко Сніжани Михайлівни №43713680 від 26.01.2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис про обтяження №8490915, а саме: про арешт всього нерухомого майна за адресом: АДРЕСА_1 . Відповідно під арештом опинилися і належна ОСОБА_1 на праві власності квартира.
Представник позивача звернувся до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою №26/01/2026-1 від 26.01.2026, в якій просив вжити заходів щодо вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження за №8490915 від 26.01.2015 року.
Листом №5705 від 02.02.2026 року відповідач відмовився зняти арешт накладений державним виконавцем на квартиру, повідомивши, що згідно перевірки автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у Відділі на виконанні перебувало виконавче провадження №43713680 з примусового виконання вимоги №Ф-196У від 22.04.2013 року, виданої Управлінням Пенсійного фонду України у Заводському районі м. Дніпродзержинська про стягнення боргу в розмірі 8582,72 грн. з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м. Дніпродзержинська, у період з 17.06.2014 по 09.02.2015;
09.02.2015 року виконавче провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, в редакції Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV-1999) було повернуто до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м. Дніпродзержинська.
Виконавче провадження №43713680, в рамках якого державним виконавцем накладався арешт на квартиру, наразі знищене зі спливом встановленого терміну його зберігання.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не зняття арешту з нерухомого майна, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для продовження існування накладеного у межах виконавчого провадження №43713680 арешту на нерухоме майно позивача відсутні, оскільки виконавчий документ, на виконання якого накладався арешт на нерухоме майно позивача, не перебуває на примусовому виконанні 10 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого документу сплинув та не міг бути поновлений, майнових претензій правонаступники стягувача до позивача не пред`являли. 
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.
Предметом спору у цій справі є бездіяльність органу державної виконавчої служби, яка полягає у не знятті арешту з усього нерухомого майна позивачки. 
Скаржник/відповідач заперечує проти позовних вимог, стверджуючи про відсутність підстав для зняття такого арешту. 
Сторони не оспорюють, що арешт був накладений державним виконавцем 26.01.2015 в межах виконавчого провадження №43713680, в якій ОСОБА_1 мала статус боржника. Виконавчий документ 09.02.2015 був повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону №606-ХІУ. За даними ВП-спецрозділ строк повторного пред`явлення виконавчого документу – 09.02.2016. Виконавчим документом була вимога № Ф196У від 22.04.2013 Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська про стягнення 8582,72 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ (який діяв станом на 09.02.2015) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідач підтвердив суду першої інстанції, що після повернення виконавчого документу, а також станом на 09.02.2016 і станом на 26.01.2026 (звернення представника ОСОБА_1 ) вимога № Ф196У від 22.04.2013 Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська для примусового виконання повторно не пред`являлась. За даними відповідача, матеріали виконавчого провадження №43713680 знищені зі спливом терміну зберігання.
Таким чином, станом на 02.02.2026 (відповідь відповідача за звернення представника Кара Т.З.) виконавче провадження з виконання вимоги № Ф196У від 22.04.2013 Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська про стягнення 8582,72 грн. – відсутнє. 
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність несплаченого позивачкою виконавчого збору в розмірі 858,27 грн. та витрат виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн.
Статтями 28 та 41 Закону № 606-ХІУ передбачалось прийняття державним виконавцем відповідних постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження обставини стягнення з позивачки виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на зазначені суми. Відсутні і докази обізнаності позивачки із зазначеними постановами, а також вжиття відповідачем з 2015 року заходів, спрямованих на стягнення (у тому числі примусового) виконавчого збору та витрат. 
Щодо доводів про відсутність підстав для зняття арешту на належне позивачці нерухоме майно.
Перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини наведений у частині 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УІІІ, який чинний на час виникнення спірних правовідносин. Згідно частини 5 цієї ж статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Колегія суддів вважає, що, оскільки станом на 02.02.2026 відсутнє відкрите виконавче провадження з виконання вимоги № Ф196У від 22.04.2013 Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська та/або з виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору в розмірі 858,27 грн. та/або з виконання постанови державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження на суму 369,00 грн., підстави для перебування майна позивачки під арештом також відсутні.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що позивачка мала самостійно з`ясувати у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська, про наявність чи відсутність у неї заборгованості. 
Колегія суддів звертає увагу, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, що було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 або пояснень щодо суті спору до суду першої інстанції не направило. Проігнорована ним і апеляційна скарга відповідача. Крім того, чинне законодавство не зобов`язує особу, статус боржника у виконавчому провадженні якого не підтверджений, подавати докази органу ДВС наявності/відсутності у нього заборгованості.
Щодо доводів скаржника про відсутність підстав для стягнення з нього судом першої інстанції судового збору.
Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру до адміністративного суду сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Доводи скаржника про те, що вказаною нормою не передбачено сплату судового збору при подачі скарги на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця ґрунтуються на невірному розумінні змісту зазначеної статті.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення, які визначені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, - відсутні.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 р. в адміністративній справі №160/2974/26 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 10 червня 2026 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя О.О. Круговий 

суддя Н.І. Малиш