154/841/26 
2/154/846/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.06.2026 Володимирський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., при секретарі судового засідання Мазій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Володимирі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
25 лютого 2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ«Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 липня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 04.07.2025-100001703 в електронній формі.
Згідно з умовами договору відповідачу було надано кредит у сумі 10 000 грн строком на 217 днів з кінцевою датою повернення 05 лютого 2026 року.
Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання належним чином та надав відповідачу кредитні кошти у погодженому сторонами розмірі.
Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені договором.
Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, кредитні кошти у встановлений договором строк не повернув, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 33 200 грн, яка складається з:10 000 грн заборгованості за тілом кредиту;15 500 грн процентів за користування кредитом;2 700 грн комісій;5 000 грн штрафних санкцій.
У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 33 200 грн та понесені судові витрати.
Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 11 березня 2026 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
17 квітня 2026 року відповідач подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що не заперечує факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а тому визнає позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу. Разом з тим проти стягнення процентів, комісій та штрафних санкцій заперечив, посилаючись на наявність у нього статусу учасника бойових дій. На підтвердження зазначених обставин відповідач долучив до заяви копію посвідчення учасника бойових дій.
12 червня 2026 року представником позивача ОСОБА_2 подано до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначила, що проценти за користування кредитом нараховані виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування, а вимог про стягнення процентів відповідно до статті 625 ЦК України позивачем не заявлялося. Також представник позивача звернула увагу суду на те, що денна процентна ставка та загальні витрати за кредитом визначені відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування», а умови кредитного договору відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того, комісія за надання кредиту пов`язана з перерахуванням кредитних коштів позичальнику через сторонній платіжний сервіс, а комісія за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за конкретні супровідні послуги, перелік яких визначений умовами договору. Також представник позивача вказала, що кредитний договір укладено після набрання чинності змінами, внесеними Законом України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, а тому нарахування штрафних санкцій є правомірним.
Сторони в судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності.
Відповідно до положень статті 223 ЦПК України неявка належним чином повідомлених учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.
Враховуючи неявку усіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що 04 липня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 04.07.2025-100001703 в електронній формі.
З наданих позивачем документів убачається, що кредитний договір укладений шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно з паспортом споживчого кредиту відповідачу надано кредит у сумі 10 000 грн строком на 217 днів із кінцевим строком повернення 05 лютого 2026 року.
Відповідно до умов договору процентна ставка «Стандарт» становить 1 % за кожний день користування кредитом протягом перших трьох чергових періодів, а процентна ставка «Економ» становить 0,5 % за кожний день користування кредитом у наступних періодах.
Також договором передбачено сплату: комісії за надання кредиту у розмірі 900 грн; комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 900 грн у другому черговому періоді; комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 900 грн у третьому черговому періоді.
Згідно з графіком платежів та паспортом споживчого кредиту загальні витрати за кредитом становлять 18 200 грн, з яких: 15 500 грн проценти; 2 700 грн комісії.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися відповідно до умов договору у межах погодженого строку кредитування.
Також із розрахунку встановлено, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати платежів за договором не виконав, унаслідок чого станом на день звернення до суду утворилася заборгованість у сумі 33 200 грн.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів не заперечується самим відповідачем та підтверджується матеріалами справи.
З наданої відповідачем заяви вбачається, що останній визнає позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу, однак заперечує проти стягнення процентів, комісій та штрафних санкцій, посилаючись на наявність статусу учасника бойових дій.
На підтвердження зазначених обставин відповідачем надано копію посвідчення учасника бойових дій.
Інших доказів, які б підтверджували проходження відповідачем військової служби на момент виникнення спірних правовідносин або на момент виникнення заборгованості, матеріали справи не містять.
Застосовані судом норми права, мотиви та висновки суду щодо їх застосування
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати кошти позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Оцінюючи подані сторонами докази у їх сукупності, суд виходить із того, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт укладення кредитного договору, надання відповідачу кредитних коштів та наявність заборгованості.
Відповідач факт отримання кредиту не заперечує, а тому обставини щодо отримання кредитних коштів додаткового доказування не потребують.
Щодо доводів відповідача про наявність у нього статусу учасника бойових дій суд зазначає таке.
Відповідачем надано копію посвідчення учасника бойових дій.
Разом із тим саме по собі посвідчення учасника бойових дій не підтверджує факту проходження особою військової служби у період виникнення спірних правовідносин.
Пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачені гарантії для військовослужбовців під час особливого періоду.
Однак матеріали справи не містять довідок військової частини, наказів про проходження військової служби, витягів із військового квитка чи інших доказів, які б свідчили про проходження відповідачем військової служби під час дії спірного договору.
За таких обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вказаних пільг та звільнення відповідача від виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд виходить з того, що факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджений матеріалами справи та не заперечується самим відповідачем.
Зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідачем у встановлений договором строк виконано не було.
Відтак вимога позивача про стягнення 10 000 грн основного боргу є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо вимог про стягнення процентів за користування кредитом суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як убачається з матеріалів справи, умовами кредитного договору сторони погодили порядок нарахування процентів та їх розмір.
У додаткових поясненнях позивач обґрунтовано зазначив, що проценти за користування кредитом були нараховані виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування та не включають будь-яких нарахувань у порядку статті 625 ЦК України. Позивачем також не заявлялись вимоги про стягнення інфляційних втрат чи трьох процентів річних.
Судом перевірено наданий розрахунок заборгованості та встановлено, що проценти у сумі 15 500 грн нараховані відповідно до умов кредитного договору та в межах строку кредитування, визначеного сторонами.
Будь-яких доказів неправильності розрахунку або власного контррозрахунку відповідачем суду не надано.
Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення 15 500 грн процентів за користування кредитом підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення комісії за надання кредиту у сумі 900 грн суд зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що зазначена комісія прямо передбачена умовами кредитного договору та включена до загальних витрат за споживчим кредитом.
У додаткових поясненнях позивач вказав, що зазначена комісія пов`язана із перерахуванням кредитних коштів на банківську картку позичальника через сторонній сервіс інтернет-еквайрингу та фактично є платою за надання кредиту дистанційним способом.
Укладений сторонами договір не був оскаржений відповідачем, недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.
За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога про стягнення 900 грн комісії за надання кредиту є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Вирішуючи вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1 800 грн, суд виходить із такого.
Відповідно до умов кредитного договору комісія за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях кредитодавця, забезпечення можливості здійснення платежів, відновлення пароля для входу до особистого кабінету, інформування про строки внесення платежів, консультаційні послуги та інші дії, пов`язані з обслуговуванням кредитної заборгованості.
Частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено право споживача безоплатно отримувати від кредитодавця визначену законом інформацію щодо стану кредитної заборгованості.
Суд враховує, що значна частина послуг, за які встановлена відповідна комісія, фактично полягає у наданні інформації щодо виконання договору, консультуванні споживача та забезпеченні доступу до інформації про кредит.
Такі дії є складовою належного виконання кредитодавцем своїх обов`язків та не утворюють самостійної фінансової послуги.
Аналізуючи положення Закону України «Про споживче кредитування» та практику Верховного Суду щодо аналогічних правовідносин, суд доходить висновку, що умова договору в частині покладення на споживача обов`язку сплачувати плату за інформаційне супроводження кредиту суперечить змісту законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг.
Наведене дає підстави для висновку, що вимога про стягнення 1 800 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості задоволенню не підлягає.
Суд враховує, що у додаткових поясненнях від 12 червня 2026 року представник позивача посилалася на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17, та зазначала, що чинне законодавство допускає встановлення комісій за обслуговування кредиту і повернення кредитних коштів.
Разом з тим суд зазначає, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі підлягають застосуванню з урахуванням конкретного змісту умов відповідного договору та характеру послуг, за які встановлена плата.
Зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості встановлена переважно за надання інформаційної підтримки позичальника, інформування про строки платежів, забезпечення доступу до особистого кабінету, відновлення паролів, консультаційні та інші супровідні послуги.
Верховний Суд у низці постанов, ухвалених після набрання чинності змінами до Закону України «Про споживче кредитування», неодноразово звертав увагу на необхідність розмежування платежів за фактично надані додаткові послуги та платежів, що встановлюються за виконання кредитодавцем власних обов`язків щодо супроводу кредитних правовідносин.
Суд виходить із того, що інформування споживача про стан заборгованості, строки внесення платежів, надання доступу до інформації щодо кредиту та інші аналогічні дії є складовою належного виконання кредитодавцем своїх обов`язків за договором та вимог Закону України «Про споживче кредитування».
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного надання відповідачу будь-яких окремих додаткових послуг, за які могла б стягуватися самостійна плата у розмірі 1 800 грн.
За таких обставин суд приходить до висновку, що умова договору про сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості фактично покладає на споживача обов`язок оплачувати дії кредитодавця, які є складовою виконання останнім своїх договірних та законодавчих обов`язків, а тому не може бути підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.
Таким чином, доводи представника позивача, наведені у додаткових поясненнях від 12 червня 2026 року, судом враховані, проте не спростовують наведених висновків суду щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Щодо вимог про стягнення штрафних санкцій суд зазначає наступне.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредитору в разі порушення зобов`язання.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що кредитний договір укладено після набрання чинності змінами, внесеними Законом України №3498-IX від 22 листопада 2023 року, а тому сама по собі вимога про стягнення штрафних санкцій не суперечить чинному законодавству.
Разом із тим відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо він є надмірним або за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При вирішенні питання про розмір неустойки суд враховує: розмір основного боргу; суму нарахованих процентів; характер допущеного порушення; відсутність доказів завдання позивачу додаткових збитків; часткове визнання позову відповідачем; принципи розумності, добросовісності та справедливості.
За таких обставин суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки з 5 000 грн до 1 000 грн.
Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: 10 000 грн основного боргу; 15 500 грн процентів за користування кредитом; 900 грн комісії за надання кредиту;1 000 грн неустойки.
Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню, становить 27 400 грн.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 3 328 грн.
Оскільки позов задоволено частково, а саме на 82,53 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 746 грн 60 коп.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, статтями 509, 525, 526, 549, 551, 610, 611, 629, 1048, 1054 ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування», суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, 01032, заборгованість за кредитним договором № 04.07.2025-100001703 від 04 липня 2025 року у загальному розмірі 27 400 (двадцять сім тисяч чотириста) гривень, з яких: 10 000 (десять тисяч) гривень — заборгованість за тілом кредиту; 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) гривень — проценти за користування кредитом; 900 (дев`ятсот) гривень — комісія за надання кредиту; 1 000 (одна тисяча) гривень — неустойка.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 2 746 (дві тисячі сімсот сорок шість) гривень 60 копійок.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя:      ТетянаПустовойт